Справа № 460/15019/21
Суддя: У.М. Нор
Дата ухвалення: 2022-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

23 серпня 2022 року м. Рівне №460/15019/21

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Нор У.М. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доМіністерства внутрішніх справ України третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Ліквідаційна комісія Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області
про визнання протиправним та скасування висновку, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) до Міністерства внутрішніх справ України (далі МВС України, відповідач), третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Ліквідаційна комісія Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області (далі Ліквідаційна комісія УМВС України в Рівненській області) про визнання протиправним та скасування висновку, зобов`язання вчинення певних дій.

У заявленому позові ОСОБА_1 просить суд ухвалити рішення, яким визнати протиправним та скасувати висновок МВС України від 29.09.2021 про відмову в призначенні йому одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-ХІІ, складеного за результатами розгляду поданих ним матеріалів щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням позивачу 3 групи інвалідності.

Також, позивач просить суд зобов`язати МВС України призначити і виплатити йому одноразову грошову допомогу відповідно до статті 23 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-ХІІ (далі Закон № 565-ХІІ) та «Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850 (далі Порядок № 850), в сумі 288 150,00 грн.

Мотивуючи заявлені вимоги позивач вказує, що у період з 28.12.1987 по 29.05.1989 проходив службу в органах внутрішніх справ, під час якої виконував службові обов`язки по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції. Внаслідок виконання таких обов`язків отримав захворювання, а 06.06.2019 позивачу встановлено 3 групу інвалідності.

За цих обставин, на думку позивача, він має право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб згідно ст. 23 Закону України «Про міліцію».

З метою реалізації цього права позивач звернувся до УМВС України в Рівненській області з рапортом про виплату йому грошової допомоги. Вказує, що поданий рапорт було залишено без задоволення та у виплаті грошової допомоги відмовлено. Зазначені обставини призвели до виникнення судового спору за результатами вирішення якого, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 29.10.2021 у справі № 460/2293/19 дії Ліквідаційної комісії УМВС України в Рівненській області по розгляду його рапорта визнано протиправним та зобов`язано Ліквідаційну комісію подати до МВС України документи про призначення позивачу одноразової грошової допомоги.

Позивач зазначає, що після ухвалення судом рішення він повторно звернувся з рапортом та усіма необхідними документами до Ліквідаційної комісії УМВС України в Рівненській області про виплату йому одноразової грошової допомоги. Однак, поданий рапорт з матеріалами призначення йому грошової допомоги було повернуто Департаментом фінансово-облікової політики МВС України, без прийняття рішення про грошову виплату.

Позивач вказує, що змушений був знову звертатись до суду за захистом свого права на отримання одноразової грошової допомоги. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 18.02.2021 у справі № 460/9658/20 його позовні вимоги були задоволені. Дії МВС України, щодо повернення документів про призначення одноразової грошової допомоги без прийняття відповідного рішення, визнано протиправними. Зобов`язано МВС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги.

На виконання рішення суду МВС України прийняв рішення про відмову у виплаті ОСОБА_1 грошової допомоги та 29.09.2021 та у затвердженні висновку про виплату коштів відмовлено.

Позивач вважає вказаний висновок протиправним, оскільки на його думку він має право на отримання одноразової грошової допомоги у відповідності до ст. 23 Закону № 565-ХІІ. Також позивач зазначає, що на розгляд Ліквідаційної комісії УМВС України в Рівненській області ним були подані усі необхідні документи визначені Порядком, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850, тому підстав для відмови у призначенні та виплаті грошової допомоги у відповідача не було.

За наведених доводів, ОСОБА_1 просить суд визнати протиправним та скасувати висновок про відмову у виплаті йому одноразової грошової допомоги та зобов`язати МВС України призначити і виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у розмірі 288 150,00 грн.

Ухвалою суду від 08.11.2021 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Судом ухвалено розгляд справи провести за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

14.12.2021 МВС України подано відзив на позовну заяву, яким відповідач заперечує вимоги та доводи позивача. В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначає, що рішення про відмову у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги було прийнято у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 , як старший сержант внутрішньої служби, не належав до категорії працівників міліції, був звільнений зі служби ще у 1989 році, тому положення Закону № 565-ХІІ на нього не поширюються. Відповідач також вказує, що матеріали про призначення одноразової грошової допомоги не містили повного пакету документів, зокрема була відсутня довідка форми № 158/o та постанова військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення чи захворювання.

Також, відповідач наголошує на тому, що медико-соціальна експертна комісія позивачу проведена з порушенням п. 10 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою КМУ України від 03.12.2009 № 1317 «Питання медико-соціальної експертизи», оскільки при проведенні медико-соціальної експертизи ОСОБА_1 , представники закладів охорони здоров`я МВС до складу комісії не запрошувалися.

Підставою для неможливості призначення грошової допомоги позивачу МВС України також вказує те, що позивач як підполковник внутрішньої служби, належить до категорії осіб начальницького складу державної пожежної охорони і не належить до категорії працівників міліції.

Тому, на думку відповідача, зазначені вище невідповідності надісланих матеріалів вимогам законодавства унеможливлювало затвердження Міністерством висновку про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 .

За наведених обставин, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Ухвалою суду від 08.11.2021 залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Ліквідаційну комісію УМВС України у Рівненькій області. Третьою особою пояснень по суті заявленого спору не подано.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши доводи та докази сторін, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

В період з 28.12.1987 по 29.05.1989 ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ. Вказану обставину судом встановлено згідно записів № 2,3 трудової книжки НОМЕР_1 (а.с. 12) та довідки від 24.07.2019 № 3/2-3503 (а.с. 15).

Довідкою про роботу в зоні відчуження від 05.06.2005 № 43/4-757, виданою відділом адміністративної служби міліції Управління МВС України в Рівненській області засвідчується, що ОСОБА_1 працюючи в ОВС на посаді пожежника ВПЧ-7 в званні ст. сержанта в/с в період з 20.05. по 21.06.88р. та з 20.09. по 20.10.88р. виконував службові обов`язки по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в м. Чорнобиль, Київської області. Отримав дозу радіаційного опромінення 0,66 рентген (а.с. 13).

Виконання службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії у 30-ти кілометровій зоні Чорнобильської АЕС в період з 20.05.1988 по 21.06.1988; з 20.07.1988 по 20.08.1988 та з 20.09.1988 по 20.10.1988 також підтверджується довідкою від 24.07.2019 № 3/2-3502 (а.с. 14).

Судом встановлено, що на засіданні Львівської регіональної міжвідомчої комісії № 05 від 24.05.2019 розглянуто заяву ОСОБА_1 та зареєстровану в ЛРМЕК 20.05.2019 його документацію на предмет встановлення причинного зв`язку захворювань, інвалідності і смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на ЧАЕС та було встановлено діагноз: меланома шкіри поперекової ділянки зліва pT2N0M0 кл.гр.ІІ. Комісією зроблено висновок: захворювання пов`язане з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с. 20).

Позивачу з 06.06.2019 встановлено 3 групу інвалідності, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12ААБ № 502609 від 24.06.2019 (а.с. 19). Також, з вказаної довідки вбачається, що захворювання пов`язане з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Крім того, матеріали справи містять довідку серії АГ №0019985 від 24.06.2019, яким визначено ступінь втрати професійної працездатності позивача у розмірі 50% з 06.06.2019 довічно (а.с. 18).

Управлінням праці та соціального населення Рівненського міськвиконкому 26.06.2019 ОСОБА_1 було видано посвідчення серії НОМЕР_2 , про те що він є інвалідом 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни (а.с. 21).

23.07.2019 позивач звернувся з заявою до УМВС України в Рівненській області про виплату одноразової грошової компенсації у зв`язку з встановленням третьої групи інвалідності внаслідок хвороби, пов`язаної з виконанням службових обов`язків (а.с. 16).

Ліквідаційною комісією УМВС України в Рівненській області було розглянуто подану заяву 15.08.2019 згідно листа № 11/П-1191 та повідомлено позивача, що він не має права на отримання одноразової грошової допомоги (а.с. 22).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 29.10.2019 у справі № 460/2293/19, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2020 (а.с. 23-30) визнано протиправною бездіяльність Ліквідаційної комісії УМВС України в Рівненській області щодо порядку розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення одноразової компенсації у зв`язку з встановленням третьої групи інвалідності внаслідок хвороби, пов`язаної з виконанням службових обов`язків та зобов`язано Ліквідаційну комісію УМВС України в Рівненській області подати у відповідності до п. 8 Порядку № 850 до МВС України документи ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової компенсації.

При цьому, вирішуючи справу № 460/2293/19 суд відхилив доводи сторони відповідача про те, що позивач немає права на отримання одноразової грошової допомоги, через те, що він був працівником органів внутрішніх справ, а не органів міліції.

Позивачем на адресу заступника голови Ліквідаційної комісії УМВС України в Рівненській області 04.08.2020 подано повторну заяву (рапорт) про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що МСЕК встановило йому 3 групу інвалідності (а.с. 34). Окрім раніше поданих документів, позивачем до заяви приєднано довідку № 08-2528 від 02.06.2020 на підтвердження того, що він не отримував одноразову компенсацію учасникам ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с. 35).

Листом Департаменту фінансово-облікової політики МВС України від 12.08.2020 № 1/197 матеріали щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги повернуті без прийняття рішення, як такі що не відповідають вимогам законодавства (а.с. 37-39).

Підставами повернення матеріалів ОСОБА_1 на призначення йому грошової допомоги є виявлення ряду їх недоліків та невідповідностей. Зокрема Департаментом фінансово-облікової політики МВС України вказано, що медико-соціальна експертна комісія ОСОБА_1 проведена з порушенням п. 10 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою КМУ України від 03.12.2009 № 1317 «Питання медико-соціальної експертизи», оскільки при проведенні медико-соціальної експертизи ОСОБА_1 представники закладів охорони здоров`я МВС до складу комісії не запрошувалися.

Окрім цього, підставою повернення матеріалів без прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги було те, що ОСОБА_1 не належав до категорії працівників міліції, а також до матеріалів призначення грошової допомоги ним не подано довідки форми № 158/о, затвердженої наказом МОЗ України від 30.07.2012 № 577. При цьому, вказано було, що додана до матеріалів копія Експертного висновку Львівської регіональної міжвідомчої комісії від 24.05.2019 № 23207 не може бути врахована, оскільки подання такого документу порядком не передбачено. Повертаючи без виконання подані матеріали, відповідач також вказав на неможливість поширення на спірні правовідносини положень Закону № 565-ХІІ, оскільки обставини проходження служби в органах внутрішніх справ позивачем існували до моменту набуття цим законом чинності.

Судом з`ясовано, що дії МВС України про повернення матеріалів про призначення позивачу одноразової грошової допомоги були предметом судової перевірки. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 18.02.2021 у справі № 460/9658/20 (а.с. 40-43), яке набрало законної сили, визнано протиправними дії МВС України щодо повернення без прийняття рішення заяви ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням 3 групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Також, судом було зобов`язано МВС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги та у відповідності до п. 9 Порядку № 850 прийняти відповідне рішення.

Вирішуючи вказаний спір, суд знову відхилив доводи сторони відповідача про те, що позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги, через те, що він був прийнятий до органів внутрішніх справ, а не органів міліції.

Ліквідаційною комісією УМВС України в Рівненській області на виконання рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2020 по справі № 460/2293/19 було складено висновок від 12.08.2020 про призначення одноразової грошової допомоги відповідно до Закону № 565-ХІІ (а.с. 48). Згідно вказаного висновку, позивачу розраховано суму одноразової грошової допомоги у розмірі 288 150,00 грн.

Вказаний висновок було подано Департаменту фінансів та облікової політики МВС України, у затвердженні якого було відмолено.

Мотиви відмови у затвердженні висновку та виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 викладені в листі Департаменту фінансів та облікової політики МВС України № 1/160 від 25.08.2021 (а.с. 46-47).

Відмовляючи у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, відповідач фактично наводить аналогічні обставини що слугували підставою попереднього повернення таких матеріалів. Зокрема знову вказується, що право на одноразову виплату мають працівники міліції та пенсіонери міліції на підставі ст. 23 Закону № 565-ХІІ, який був введений в дію з 01.01.1991, а оскільки ОСОБА_1 був звільнений зі служби ще у 1989 році, тобто до прийняття Закону України «Про міліцію», тому до факту встановлення інвалідності (2019 рік), на думку відповідача, не можуть бути застосовані як норми цього Закону так і Порядку № 850.

Відповідач знову вказує на неподання одночасно з матеріалами про призначення грошової допомоги довідки форми № 158/о, затвердженої наказом МОЗ України від 30.07.2012 № 577 та постанови військово-лікарської комісії, а також зауважує про неможливість врахування Експертного висновку Львівської регіональної міжвідомчої комісії від 24.05.2019 № 23207. Також, відповідач повторно зазначає про порушення п. 10 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою КМУ України від 03.12.2009 № 1317 «Питання медико-соціальної експертизи», оскільки при проведенні медико-соціальної експертизи ОСОБА_1 представники закладів охорони здоров`я МВС до складу комісії не запрошувалися.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам та доказам наявним у справі, перевіряючи правомірність заявлення позовних вимог позивача суд зазначає наступне.

Вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, визначають критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведені норми означають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон №580-VIII), відповідно до частини 1 статті 97 якого одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до абзаців 2, 3 пункту 15 Прикінцевих та Перехідних положень Закону №580-VIII за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб. Право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Вказаними абзацами пункт 15 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII доповнено згідно із Законом №900-VIII від 23.12.2015, який прийнято з метою відновлення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їхніх сімей, реалізації конституційних принципів рівності, справедливості, пропорційності й недискримінаційності під час унормування Законом соціального й правового захисту як поліцейських, так і колишніх працівників міліції, у тому числі пенсіонерів, інвалідів, а також членів їх сімей, інших осіб.

Таким чином, особа, яка втратила працездатність у зв`язку з проходженням служби в органах внутрішніх справ не повинна позбавлятися права на отримання одноразової грошової допомоги та ставитися у менш вигідне становище порівняно з працівниками міліції, які змогли реалізувати своє право після звільнення з органів внутрішніх справ, або поліцейськими, які втратили працездатність під час проходження служби в поліції.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо.

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (Рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 № 5-рп/2002).

До набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію» порядок виплати одноразової грошової допомоги врегульовувався нормами статті 23 Закону України «Про міліцію» та Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року №850.

Так, відповідно до частини 6 статті 23 Закону №565-XII (в редакції Закону України від 13.02.2015 №208-VIII, який набрав чинності 12.03.2015) у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

Отже, право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 23 Закону України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 07.03.2018 (справа №464/5571/16-а), від 21.06.2018 (справа №822/31/18), від 28.08.2018 (справа №804/6297/17), від 05 листопада 2019 року (справа №405/705/17(2-а/405/30/17)).

Відповідно до статті 23 Закону №565-XII Постановою Кабінет Міністрів України від 21 жовтня 2015 року №850 затверджено Порядок № 850, відповідно до пункту 2 якого днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності.

Згідно з пунктом 3 Порядку №850 грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ.

Таким чином, за колишніми працівниками міліції, яким встановлено інвалідність внаслідок захворювання чи встановлено інвалідність, що пов`язана з проходженням служби в органах внутрішніх справ, зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про міліцію», виплата якої здійснюється відповідно до Порядку №850. Таке право обумовлено наявністю визначених законодавством підстав, зокрема, захворювання особи повинно бути пов`язане, з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Обов`язок з прийняття рішення про призначення чи відмову в призначенні грошової допомоги покладено саме на Міністерство внутрішніх справ України.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, в постановах від 13.02.2018 у справі №808/1866/16, від 18.10.2018 у справі №369/13187/17 та від 28.03.2019 у справі №296/10138/16-а, від 17 квітня 2020 року у справі №822/736/17, від 16 березня 2020 року у справі №641/10426/16-а.

Відповідно до пункту 7 Порядку №850 працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи:

- заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов;

- довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).

До заяви додаються копії:

- довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією;

- постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання;

- акта розслідування нещасного випадку та акта, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) працівника міліції, зокрема про те, що воно не пов`язане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, за формою, що затверджується МВС;

- сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації;

- документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідному контролюючому органу і має відповідну відмітку у паспорті громадянина України).

Суд, перевіряючи законність доводів позивача про наявність у нього права на отримання одноразової грошової допомоги та доводи відповідача про відсутність такого права прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що в період з 28.12.1987 по 29.05.1989 ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ. Ця обставина визнається сторонами та підтверджується належними та допустимими доказами. Органи внутрішніх справ УРСР діяли в підпорядкуванні МВС СРСР, Міністерство внутрішніх справ України є правонаступником МВС УРСР.

Відповідно до положень Закону України «Про правонаступництво України» №1543-XII від 12.09.1991 органи державної влади і управління, органи прокуратури, суди та арбітражні суди, сформовані на підставі Конституції (Основного Закону) Української РСР, діють в Україні до створення органів державної влади і управління, органів прокуратури, судів та арбітражних судів на підставі нової Конституції України.

Як зазначено Конституційним Судом України у рішенні від 27 лютого 2003 року №4-рп/2003 (справа №1-19/2003) служба в органах внутрішніх справ має ряд специфічних властивостей, що повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексом організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби в органах внутрішніх справ, так і після звільнення.

З врахуванням принципу верховенства права, конституційних принципів і норм, суд вважає, що позивач не може бути позбавлений права на отримання одноразової грошової допомоги через те, що він був працівником органів внутрішніх справ, а не органів міліції, тоді як покликання скаржника на незворотність дії у часі законів і інших нормативно-правових актів при вирішенні питання про право на отримання позивачем одноразової грошової допомоги є необґрунтованими.

При цьому, суд зазначає, що ці обставини уже перевірялись та встановлювались судами у рішеннях від 29.10.2019 у справі № 460/2293/19 та від 18.02.2021 у справі № 460/9658/20, які мають преюдиційне значення при вирішенні цього спору.

Враховуючи зміст викладеного, суд вважає безпідставними та спростованими доводи відповідача про відсутність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги згідно ст. 23 Закону №565-XII.

Суд зазначає, що відповідачем не спростовано, що позивачу встановлено інвалідність внаслідок захворювання, що пов`язане з виконання службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Так, позивачем з рапортом для призначення та виплати одноразової грошової допомоги подано експертний висновок Львівської регіональної міжвідомчої експертної комісії від 24.05.2019. Комісією встановлено, що захворювання пов`язане з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» причинний зв`язок між захворюванням, пов`язаним з Чорнобильською катастрофою, частковою або повною втратою працездатності громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, і Чорнобильською катастрофою визнається встановленим (незалежно від наявності дозиметричних показників чи їх відсутності), якщо його підтверджено під час стаціонарного обстеження постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи уповноваженою медичною комісією не нижче обласного рівня або спеціалізованими медичними установами Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, які мають ліцензію центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.

З аналізу матеріалів справи та норм права суд приходить до висновку, що відповідачем протиправно не прийнято до уваги експертний висновок Львівської регіональної міжвідомчої експертної комісії від 24.05.2019, оскільки він підтверджує факт того, що захворювання позивача пов`язане з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Суд також враховує, що у довідці серії 12 ААБ № 502609 від 24.06.2019 вказано причину інвалідності, а саме захворювання пов`язане з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

При цьому, суд зазначає, що виконання саме службових, а не інших обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС підтверджується довідками № 43/4-757 від 05.06.2005 та № 3/2-3502 від 24.07.2019. Довідка № 3/2-3502 від 24.07.2019 містить підстави виконання таких службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії, зокрема накази УВС Рівненської області № 36 о/c від 27.06.88, № 47 о/c від 29.08.88 та № 67 о/c від 28.10.88. Також, довідка № 43/4-757 від 05.06.2005 вказує, що ОСОБА_1 виконував службові обов`язки по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в м. Чорнобиль Київської області працюючи в ОВС на посаді пожежника ВПЧ-7 в званні ст. сержанта в/c.

З огляду на викладене, оцінюючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що експертний висновок Львівської регіональної міжвідомчої експертної комісії від 24.05.2019 є належним та допустимим доказом на підтвердження встановлення причинного зв`язку захворювання позивача з виконанням службових обов`язків.

Суд відхиляє як безпідставні доводи відповідача з приводу не подання позивачем одночасно з заявою та матеріалами про призначення та виплату одноразової грошової допомоги довідки форми № 158/о затвердженої наказом МОЗ України від 30.07.2012 № 577, тому що вказані доводи спростовуються заявою (рапортом) позивача від 04.08.2020 та самими довідками серії АГ № 0019985 від 24.09.2019 та серії 12 ААБ № 502609 від 24.09.2019.

Також, аналізуючи зміст прийнятого відповідачем рішення про відмову позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги, про яке позивача повідомлено листом №1/160 від 25.08.2021 суд зазначає, що відповідач відмовив позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги з підстав того що медико-соціальну експертизу позивача проведено з порушенням п.10 Положення про медико-соціальну експертизу, відповідно до якого медико-соціальну експертизу колишнім працівникам міліції проводять комісії спеціалізованого профілю, до складу яких входять представники закладів охорони здоров`я МВС. Зокрема, повідомлено, що у порушення вимог Положення при проведенні медико-соціальної експертизи представники закладів охорони здоров`я МВС до складу комісії не залучалися.

Постановою Кабінету Міністрів України №1317 від 03.12.2009 затверджене Положення про медико-соціальну експертизу (далі - Положення №1317), яке визначає процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.

Медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності (пункт 3 Положення №1317).

Відповідно до пункту 4 Положення №1317 медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії (далі - комісії), з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій. Комісії перебувають у віданні МОЗ і утворюються за таким територіальним принципом: Кримська республіканська; обласні; центральні міські у мм. Києві та Севастополі (далі - центральні міські); міські, міжрайонні, районні.

Згідно з пунктом 6 Положення №1317 висновки комісії, реабілітаційні заходи, визначені в індивідуальній програмі реабілітації особи з інвалідністю, обов`язкові для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними підприємствами, установами та організаціями, в яких працює або перебуває особа з інвалідністю, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, типу і форми власності.

Відповідно до пункту 10 Положення № 1317 залежно від ступеня, виду захворювання та групи інвалідності утворюються такі комісії: 1) загального профілю; 2) спеціалізованого профілю.

Комісія складається з представників МОЗ, Мінсоцполітики, Міноборони, закладів охорони здоров`я МВС, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а також військово-медичної служби СБУ та військово-медичного підрозділу Служби зовнішньої розвідки у разі розгляду медичних справ стосовно потерпілих на виробництві чи пенсіонерів з числа військовослужбовців СБУ або Служби зовнішньої розвідки. У проведенні медико-соціальної експертизи беруть участь також представники Пенсійного фонду України, органів державної служби зайнятості і у разі потреби - працівники науково-педагогічної та соціальної сфери.

До складу комісії входить не менше трьох лікарів за спеціальностями, перелік яких затверджується МОЗ з урахуванням профілю комісії, а також спеціаліст з реабілітації, лікар-психолог або психолог.

Згідно з пунктів 16, 19 Положення №1317 голова лікарсько-консультативної комісії лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я представляє хворого, що досяг повноліття, потерпілого від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, який направляється на комісію вперше, документи цієї особи у разі заочного проведення медико-соціальної експертизи. Для вирішення соціальних питань і створення з урахуванням ступеня втрати життєдіяльності та професії потерпілого спеціальних умов для виконання роботи запрошується представник власника підприємства, установи та організації, де працює хворий, що досяг повноліття, потерпілий від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, або представник уповноваженого ним органу та профспілкового комітету.

Комісія проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.

Пунктом 22 Положення №1317 визначено, що рішення Центральної медико-соціальної експертної комісії МОЗ, Кримської республіканської, обласних, центральних міських комісій (у тому числі в разі проведення огляду у складних випадках) приймається більшістю голосів членів комісій. У разі рівного розподілу голосів вирішальним є голос голови комісії. Член комісії, не згодний з прийнятим рішенням, викладає свою думку в письмовому вигляді, яка додається до акта огляду. На вимогу такого члена комісії акт огляду надсилається МОЗ.

Відповідно до норм пункту 24 Положення №1317 комісія видає особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації і надсилає у триденний строк виписку з акта огляду комісії органові, в якому особа з інвалідністю перебуває на обліку як отримувач пенсії чи державної соціальної допомоги (щомісячного довічного грошового утримання), що призначається замість пенсії, та разом з індивідуальною програмою реабілітації - органові, що здійснює загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виписку з акта огляду комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у наданні додаткових видів допомоги.

Видача особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, виписки з акта огляду комісії на руки забороняється.

Суд враховує, що за нормою пункту 10 Положення №1317 комісії складається з представників МОЗ, Мінсоцполітики, Міноборони, закладів охорони здоров`я МВС, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а також військово-медичної служби СБУ та військово-медичного підрозділу Служби зовнішньої розвідки у разі розгляду медичних справ стосовно потерпілих на виробництві чи пенсіонерів з числа військовослужбовців СБУ або Служби зовнішньої розвідки.

При цьому, суд зазначає, що позивач не впливає на формування складу комісії та її фактичний склад, а також процедуру прийняття нею рішень.

З наданих позивачем доказів щодо проходження медико-соціальної експертизи названої відповідачем інформацію встановити неможливо, оскільки довідка містить лише підпис голови МСЕК. Більше того, відповідач таке твердження не обґрунтовує та не підтверджує жодним доказом.

За таких обставин, суд вважає безпідставним посилання відповідача на ту обставину, що при проведенні медико-соціальної експертизи позивача представники закладів охорони здоров`я МВС до складу комісії не залучались, позаяк вказане не доведене відповідачем в установленому порядку.

Окрім того, пунктом 14 Порядку №580 закріплено вичерпні підстави, за яких призначення і виплата грошової допомоги не здійснюються, а зокрема: якщо інвалідність чи часткова втрата працездатності без установлення інвалідності працівника міліції за висновком комісії з розслідування нещасного випадку є наслідком: учинення ним злочину, адміністративного правопорушення або дисциплінарного проступку; учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, установленого судом); подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати грошової допомоги.

Як наслідок положення вказаного пункту 14 Порядку №580 не передбачає можливості відмовити позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги з підстав того, що медико-соціальна експертиза позивача проведена без представників закладів охорони здоров`я МВС, які до складу комісії не залучалися.

Таким чином, колегія суддів погоджується з твердженням позивача про те, що йому відмовлено у призначені та виплаті одноразової грошової допомоги з підстав, які суперечать нормам чинного законодавства та не передбачені пунктом 14 Порядку № 850.

Окрім того, судом враховано, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах щодо оскарження рішень медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб.

Відповідач не надав суду доказів оскарження ним і скасування в судовому порядку рішення МСЕК про встановлення позивачу третьої групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби внаслідок наявності зауважень щодо складу такої комісії МСЕК, її висновків.

Враховуючи тривалість строку, що минув від дати звернення позивача про отримання допомоги (з липня 2019 року), МВС України мало достатньо часу для оскарження результатів медико-соціальної експертизи, проте не скористалося такою можливістю.

За таких обставин відповідач не довів, що рішення МСЕК є протиправним, а отже таке рішення є для нього обов`язковим при прийняття рішення щодо призначення позивачу одноразової грошової допомоги.

Як наслідок суд приходить до висновку про протиправність відмови Міністерства внутрішніх справ України у призначенні і виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІII групи інвалідності внаслідок захворювання, що пов`язане із проходженням служби в органах внутрішніх справ України.

У рішенні Конституційного суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень частини шостоїстатті 22 Закону України «Про міліцію» та частини сьомої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа щодо права на пільги) Конституційний суд зазначив, що служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень Порядку № 850.

З системного аналізу вищенаведених правових норм можна дійти висновку про те, що чинне законодавство передбачає чіткий алгоритм дій щодо порядку та умов призначення і виплати відповідної одноразової грошової допомоги, а також чітко регламентовані повноваження Міністерства внутрішніх справ України за результатами розгляду матеріалів про призначення одноразової грошової допомоги, а саме: прийняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги або про відмову у призначенні такої допомоги.

Натомість, з серпня 2020 року відповідач ухиляється від призначення позивачу одноразової грошової допомоги, що складає більш ніж 2 роки.

Крім цього, вирішуючи питання про найбільш ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд виходить з наступного.

Частиною 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З приписів вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання вчинити дії.

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 27 вересня 2021 року у справі № 380/8727/20, від 03.06.2021 у справі №2340/4545/18, 23 вересня 2021 року у справі №440/1389/19.

Суд враховує ту обставину, що недобросовісне виконання відповідачами судових рішень створює перешкоди у реалізації позивачем свого права на належне соціальне забезпечення, проте за відсутності рішення МВС України, постановленого у відповідності до вимог пункту 9 Порядку №850, суд не може перебирати на себе повноваження цього органу та вирішувати питання про виплату грошової допомоги.

Згідно складеного висновку від 12.08.2020, Ліквідаційною комісією УМВС України в Рівненській області нараховано позивачу одноразової грошової допомоги в сумі 288 150,00 грн.

Враховуючи вищенаведене, оскільки відповідач неодноразово вчиняв протиправні дії щодо призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності, що підтверджено судовими рішеннями у справі № 460/2293/19 та № 460/9658/20, які набрали законної сили та позивачем виконано всі умови, визначені законом для затвердження МВС України висновку щодо призначення такої допомоги, а тому, в силу ст. ст. 5, 245 КАС України з метою ефективного захисту порушених прав позивача, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимоги позивача у визначений ним спосіб про зобов`язання відповідача прийняти рішення про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850.

Згідно складеного висновку від 12.08.2020, Ліквідаційною комісією УМВС України в Рівненській області нараховано позивачу одноразової грошової допомоги в сумі 288 150,00 грн.

При цьому, суд зазначає, що повторне зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги буде неефективним способом захисту прав позивача, позаяк покладення на відповідача такого обов`язку щодо повторного розгляду його заяви та документів, призводе до чергового ухилення суб`єкта владних повноважень від виконання покладених на нього законодавством обов`язків в частині призначення позивачу грошової допомоги.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними та підлягають до задоволення.

Правові підстави для застосування положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства відсутні, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а доказів понесення інших судових витрат не подавав.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Ліквідаційна комісія Управління Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування висновку, зобов`язання вчинення певних дій задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати висновок Міністерства внутрішніх справ України про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України від 20.12.1990 № 565-ХІІ «Про міліцію» за результатами розгляду матеріалів щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності ОСОБА_1 від 29.09.2021.

Зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України призначити і виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до статті 23 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-ХІІ та «Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850, в сумі 288 150,00 грн. (двісті вісімдесят вісім тисяч сто п`ятдесят) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач - Міністерство внутрішніх справ України (вул. Богомольця, буд.10,м. Київ,01024, ЄДРПОУ/РНОКПП 00032684)

Повний текст рішення складений 23 серпня 2022 року

Суддя У.М. Нор