Справа № 640/301/21
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2022-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2022 року м. Київ № 640/301/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., при секретарі судових засідань Левкович А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (

АДРЕСА_1 )

до Державної служби морського та річкового транспорту України (03110, м. Київ,

вул. Преображенська, 25)

третя особа ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 )

про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

за участі:

позивача: ОСОБА_1 ;

представник відповідача: Тополь О.М.;

представник третьої особи: не прибув

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - також позивач) з позовом до Державної служби морського та річкового транспорту України (далі - також відповідач), третя особа - ОСОБА_2 , , у якому просить суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Державної служби морського та річкового транспорту України від 01.12.2020 № 623-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити дію укладеного контракту від 02.06.2020 № 04 про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2;

- поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника Відділу внутрішнього аудиту Державної служби морського та річкового транспорту України;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 05 грудня 2020 року по день фактичного виходу на роботу, виходячи із середньоденного розміру заробітку 1350,00 грн/день, з відрахуванням обов`язкових податків та зборів (станом на 31.12.2020 розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 24300,00 грн.;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним звільненням, у сумі 10000,00 грн.;

- стягнути з відповідача не виплачену позивачу у день звільнення належну до виплати суму компенсаційних виплат - відшкодування витрат на відрядження, у якому ОСОБА_1 перебував на підставі наказу відповідача від 24.09.2020 № 64-ВД у розмірі 2590,00 грн.;

- допустити негайне виконання судового рішення у частині поновлення дії укладеного з позивачем контракту від 02.06.2020 № 04 та поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника Відділу внутрішнього аудиту Державної служби морського та річкового транспорту України.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що дія укладеного між позивачем та відповідачем контракту була припинена незаконно, а наказ відповідача від 01.12.2020 № 623-К про звільнення його з посади на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" є безпідставним, оскільки не відбулось змін у структурі та штатному розписі Морської адміністрації, які б стосувались очолюваного позивачем відділу. Крім того, при звільненні позивача відповідачем допущено порушення процедури звільнення, позаяк його не було попереджено про наступне звільнення у встановлені строки та спосіб.

Додатково мотивуючи позовні вимоги позивач зазначив, що протиправні дії Державної служби морського та річкового транспорту України на переконання позивача призвели до порушення гарантованих Конституцією України права на працю та права на доступ до державної служби, а також завдали позивачеві моральної шкоди.

Окрім того, позивач посилається на те, що відповідачем в день звільнення не проведено в повному обсязі розрахунків зі службовцем, оскільки не виплачено компенсаційні виплати по відшкодуванню витрат на відрядження, в якому ОСОБА_3 перебував на підставі наказу відповідача від 24.09.2020 № 64-ВД.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.01.2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі.

В ході судового розгляду даної справи позивач підтримав позовні вимоги повністю та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти адміністративного позову заперечив та просив суд відмовити у його задоволенні. Третя особа просила проводити розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача у поданому до суду відзиві на адміністративний позов зазначив, що у зв`язку з введенням в дію структури та штатного розпису Морської адміністрації наказом від 02.10.2020 № 256, позивача 19.10.2020 попереджено про наступне звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" шляхом надсилання такого попередження електронною поштою. Окрім того, відповідачем ознайомлено позивача під особистий підпис з повідомленням про припинення дії контракту з послідуючим звільненням на підставі пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

За таких обставин, звільнення ОСОБА_1 проведено у відповідності з вимогами статті 87 наведеного Закону, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

У відповідь на відзив позивач додатково звертав увагу на хибність позиції відповідача, оскільки у відповідача не відбулось ні скорочення чисельності або штату державних службовців, ні скорочення посади позивача внаслідок зміни структури або штатного розпису, як і реорганізації відповідача. Більше того, після звільнення позивача, Морською адміністрацією оголошено добір на посаду, з якої його було звільнено.

На думку позивача відповідачем не спростовано порушення процедури звільнення, зокрема і з тих підстав, що попередження від 19.10.2020 № 124 про наступне звільнення не вказано в оскаржуваному наказі як підстава його прийняття, а також дане повідомлення не доводилось до відома позивача у встановлений законодавством спосіб.

Третя особа ОСОБА_2 надіслала до суду пояснення на позов, в яких зазначила, що відповідно до наказу Морської адміністрації від 04.02.2021 № 61-к «Про призначення ОСОБА_2 » за строковим договором шляхом укладання контракту з 05.02.2021 її було призначено на посаду начальника відділу внутрішнього аудиту Морської адміністрації. На думку третьої особи Державна служба морського та річкового транспорту України під час видання спірного наказу від 01.12.2020 № 623-к «Про звільнення ОСОБА_1 » діяла лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовна заява ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

13 травня через канцелярію до суду від позивача надійшла відповідь на пояснення третьої особи, де позивач навів додаткові обґрунтування власної правової позиції.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

З наявних матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебував на державній службі у Державній службі морського та річкового транспорту України, про що укладено Контракт № 04 від 02.06.2020 про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2

Відповідно до наказу в.о. Голови Державної служби морського та річкового транспорту України від 02.06.2020 № 265-к ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Відділу внутрішнього аудиту Державної служби морського та річкового транспорту України.

Наказом відповідача від 01.12.2020 № 623-к начальника Відділу внутрішнього аудиту ОСОБА_1 звільнено із займаної посади 04 грудня 2020 року у зв`язку зі зміною структури та штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України, відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», припинивши на цій посаді дію контракту від 02.06.2020 № 04 про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2.

Підставою наказу № 623-к від 01.12.2020 зазначено накази Морської адміністрації від 02.10.2020 № 255 «Про введення в дію структури Державної служби морського та річкового транспорту України» та від 02.10.2020 № 256 «Про введення в дію штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України», повідомлення про припинення дії контракту від 27.11.2020.

Не погодившись з вказаним звільненням, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, пояснення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, врегульовані Законом України від 10.12.2015 року №889-VIII «Про державну службу» (далі також - Закон №889, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Частиною першою, пунктом 2 частини другої статті 3 Закону України «Про державну службу» встановлено, що цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Дія цього Закону поширюється, зокрема, на державних службовців міністерств та інших центральних органів виконавчої влади.

Згідно частин першої - третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Частиною третьою статті 87 наведеного Закону у редакції, чинній станом на час винесення оскаржуваного наказу встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу (абзац четвертий ч. 3 ст. 87 Закону у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Таким чином, пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» визначені підстави припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, а саме: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Як вбачається з матеріалів справи підставою для припинення державної служби та звільнення з роботи позивача стало скорочення посади у зв`язку зі зміною структури та штатного розпису Державної служби морського та річковою транспорту України.

Судом встановлено, що до 02 жовтня 2020 року штатний розпис Державної служби морського та річкового транспорту України на 2020 рік визначався наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 01.04.2020 року №75 «Про введення в дію штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України на 2020 рік». Відповідно до цього Штатного розпису на 2020 рік, з 01 квітня 2020 року загальна чисельність штатних посад Державної служби морського та річкового транспорту України становить 651 штатну одиницю; структурний підрозділ «Відділ внутрішнього аудиту» включає посаду начальник відділу - 1 ш.п., головний спеціаліст - 3 ш.п., старший державний інспектор - 1 ш.п. Всього по відділу 5 штатних посад.

Згідно трудової книжки НОМЕР_1 позивача 04.12.2020 звільнено із займаної посади у зв`язку зі зміною структури та штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», з припиненням на цій посаді дію контракту від 02.06.2020 № 04 (запис 52).

Наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 02.10.2020 року №256 введено в дію з 02 жовтня 2020 року штатний розпис Державної служби морського та річкового транспорту України на 2020 рік, погоджений 15.09.2020 року Міністерством фінансів України; визнано таким, що втратив чинність наказ Державної служби морського та річкового транспорту України від 01.04.2020 року №75 «Про введення в дію штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України на 2020 рік».

Згідно структури та штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України, введених в дію наказами відповідача від 02.10.2020 року № 255 «Про введення в дію структури Державної служби морського та річкового транспорту України», від 02.10.2020 року № 256 «Про введення в дію штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України», з 02 жовтня 2020 року загальна чисельність штатних посад відповідача становить 651.

Водночас, відповідно до Штатного розпису, затвердженого наказом № 256 від 02.10.2020 року структурний підрозділ структурний підрозділ «Відділ внутрішнього аудиту» включає посаду начальник відділу - 1 ш.п., головний спеціаліст - 3 ш.п., старший державний інспектор - 1 ш.п. Всього по відділу 5 штатних посад..

З порівняльного аналізу штатних розписів відповідача на 2020 рік, введених в дію наказом № 75 від 01.04.2020 та наказом № 256 від 02.10.2020, вбачається, що жодних змін структури Відділу внутрішнього аудиту, який очолював позивач, не відбулося.

За таких обставин, жодних підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», для звільнення позивача у відповідача не було, позаяк посада, яку обіймав позивач, не скорочена внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу.

Відповідачем не надано ні доказів реорганізації державного органу, ні скорочення чисельності або штату державних службовців, а тому наведене свідчить про протиправність наказу відповідача від 01.12.2020 № 623-к про звільнення ОСОБА_1 та наявність підстав для його скасування.

У частині попередження про наступне звільнення, суд також вважає звернути увагу на наступне.

Частиною першою статті 9-1 Закону України "Про державну службу" визначено, що доведення інформації або документів до відома державного службовця відповідно до вимог цього Закону здійснюється шляхом її вручення або надсилання поштою, в тому числі з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. У разі доведення інформації або документів шляхом використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку такий спосіб фіксується протоколом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини другої статті 9-1 наведеного Закону передбачено, що інформація або документи надсилаються державному службовцеві за адресою місця проживання/перебування або на його адресу електронної пошти чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку за наявними в особовій справі контактними даними.

Частиною третьою статті 9-1 вказаного Закону передбачено, що державний службовець при вступі чи проходженні державної служби зобов`язаний повідомити службу управління персоналом про його засоби електронної пошти чи інші засоби телекомунікаційного зв`язку з ним з метою їх використання для доведення до відома державного службовця інформації або документів.

Інформація або документи, надіслані поштою, в тому числі електронною, чи шляхом передачі з використанням інших засобів зв`язку вважаються такими, що доведені до відома державного службовця на п`ятий календарний день з моменту їх відправлення (ч. 4 ст. 9-1 Закону).

При прийнятті на державну службу до відповідача ОСОБА_1 зазначено адресу місця проживання: АДРЕСА_1 , контактний номер телефону: НОМЕР_2 та електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_1

Однак, попередження про наступне звільнення № 124 від 19.10.2020, надіслано відповідачем 23.10.2020 на службову адресу позивача, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_2

При цьому, вказане попередження не враховано відповідачем як підстава для прийняття наказу від 01.12.2020 № 623-к про звільнення ОСОБА_1 .

Таким чином, таке попередження про наступне звільнення не може слугувати належним доказом виконання відповідачем вимог частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу".

З метою належного та повного відновлення порушеного права позивача суд вважає за необхідне поновити позивача на посаді, з якої його звільнено з порушенням процедури такого звільнення.

Відповідно до частин першої, другої статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У відповідності до приписів частини 1 статті 31-1 Закону України «Продержавну службу» з особою, яка призначається на посаду державної служби, може бути укладено контракт про проходження державної служби відповідно до пункту 3 частини другої статті 34 цього Закону в порядку, що затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22.04.2020 року № 290 затверджено Порядок призначення на посади державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Згідно із пунктом 11 Порядку № 290 у разі відсутності або відхилення суб`єктом призначення або керівником державної служби в державному органі кандидатур, запропонованих конкурсною комісією за результатами процедур конкурсного відбору, у порядку, передбаченому пунктами 3-10 Порядку, суб`єкт призначення або керівник державної служби в державному органі може призначити на посаду державної служби особу шляхом укладення контракту про проходження державної служби на період дії карантину та до дня визначення суб`єктом призначення або керівником державної служби в державному органі переможця конкурсу.

ОСОБА_1 наказом від 02.06.2020 року № 265-к призначено на посаду державного службовця з укладанням контракту про проходження державної служби від 02.06.2020 № 04.

Таким чином, враховуючи встановлення судом факту незаконного звільнення позивача зі займаної до такого звільнення посади, він підлягає поновленню на посаді начальника Відділу внутрішнього аудиту Державної служби морського та річкового транспорту України з 05 грудня 2020 року (наступного дня після незаконного звільнення) з поновленням дії контракту від 02 червня 2020 року №04 про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2.

Також, виходячи з наведених норм та встановлених обставин, позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 05 грудня 2020 року по день ухвалення судового рішення, розрахованого відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 у справі № 21-395а13 зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку №100.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 5 Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

З урахуванням положень пунктів 2, 3, 5, 8 Порядку №100 та відповідно до наданої позивачем довідки Державної служби морського та річкового транспорту України від 04 грудня 2020 року №120 середньомісячна заробітна плата за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню становить 28 350,00 грн., а середньоденна - 1 350,00 грн.

При цьому, періодом вимушеного прогулу є 368 днів з 05 грудня 2020 року по 30 травня 2022 року (дата постановлення рішення у справі).

Відтак, стягненню на користь позивача підлягає 496 800,00 грн. (1 350,00 грн.*368 днів).

Стосовно позовної вимоги про стягнення з Державної служби морського та річкового транспорту України на користь ОСОБА_1 суму компенсаційний виплат - відшкодування витрат на відрядження згідно наказу від 24 вересня 2020 року №64-ВД у розмірі 2 590, 86 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до наказу Державної служби морського та річкового транспорту України від 24.09.2020 № 64-ВД ОСОБА_1 відряджено до Управління (служби) капітана Ізмаїльського морського порту Державної служби морського тарілкового транспорту України за маршрутом: Київ - Ізмаїл - Київ, з 27 вересня 2020 року по 01 жовтня 2020 року включно.

Частиною 4 статті 42 Закону України «Про державну службу» державному службовцю відшкодовуються витрати та надаються інші компенсації у зв`язку з направленням у відрядження в порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» далі - Постанова № 98) затверджено суми витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів.

Згідно з Постановою № 98 сума добових витрат на відрядження у межах України складає 60 грн., гранична сума витрат на найм житлового приміщення за добу (не більш як) 600 грн.

Пункт 7 Постанови № 98 установлює, що державним службовцям, а також іншим особам, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок коштів бюджетів, за наявності підтвердних документів відшкодовуються, серед іншого, витрати на проїзд (у тому числі на перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад, а також за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті); на оплату вартості проживання у готелях (мотелях), інших житлових приміщеннях.

Позивачем оформлено звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт на суму коштів 2590,86 грн. та відповідні підтвердні документи (проїзні документи, рахунок та квитанція за оплату послуг з проживання).

Однак, на день звільнення позивачу не виплачено відшкодування на відрядження у розмірі 2 590,86 грн., що підтверджується листом Державної служби морського та річкового транспорту України від 29.12.2020 року № 7878/06/15-20.

Статтею 47 Кодексу законів про працю України встановлено обов`язок роботодавця провести розрахунок з працівником.

Так, згідно з частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Таким чином, суд зазначає, що при звільненні з державної служби ОСОБА_1 він мав право на отримання грошової компенсації на відшкодування витрат на відрядження, в якому позивач перебував на підставі наказу від 24.09.2020 № 64-ВД, у зв`язку з чим зазначені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_4 про стягнення на його користь моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Статтею 237-1 Кодексу законів про працю України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як зазначено у п.п.3, 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про суддову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, зі змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року №5 та від 27 лютого 2009 року №1, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до норм чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що спірним наказом відповідача йому заподіяно моральну шкоду, а саме, якими доказами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та заподіянням позивачеві шкоди.

Водночас, сам по собі факт протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачеві моральної шкоди.

За таких обставин, в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Пунктами 2 та 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу внутрішнього аудиту Державної служби морського та річкового транспорту України та в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 28 350,00 грн. підлягають негайному виконанню.

Згідно частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки матеріали справи станом на дату постановлення рішення містять докази понесення судових витрат по сплаті судового збору, наявні підстави для його відшкодування на користь позивача пропорційно задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби морського та річкового транспорту України від 01 грудня 2020 року №623-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника відділу внутрішнього аудиту Державної служби морського та річкового транспорту України, поновивши дію контракту від 02 червня 2020 року №04 про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2.

Стягнути з Державної служби морського та річкового транспорту України на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 05 грудня 2020 року по 30 травня 2022 року в розмірі 496 800 (чотириста дев`яносто шість тисяч вісімсот) гривень 00 копійок.

Стягнути з Державної служби морського та річкового транспорту України на користь ОСОБА_1 суму компенсаційний виплат - відшкодування витрат на відрядження згідно наказу від 24 вересня 2020 року №64-ВД у розмірі 2 590 (дві тисячі п`ятсот дев`яносто) гривень 86 копійок.

В іншій частині адміністративного позову - відмовити.

Звернути до негайного виконання судове рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника відділу внутрішнього аудиту Державної служби морського та річкового транспорту України, поновивши дію контракту від 02 червня 2020 року №04 про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Звернути до негайного виконання судове рішення в частині стягнення з Державної служби морського та річкового транспорту України на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 28 350,00 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби морського та річкового транспорту України (03110, м. Київ, вул. Преображенська, 25, ).

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя А.Б. Федорчук