Справа № 640/1728/21
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2022-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2022 року м. Київ № 640/1728/21

Окружний адміністративний суд міста Києва, у складі судді Вєкуа Н.Г, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Фонду державного майна України

Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву

про стягнення матеріальної та моральної шкоди, викликаної незаконним звільненням, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , Ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) з позовом до Фонду державного майна України (Код ; адреса: м. Київ, вул. генерала Алмазова, 18/9), в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну та моральну шкоду, викликану незаконним звільненням і вимушеним безробіттям ОСОБА_1 в сумі 507562,93 грн. (п`ятсот сім тисяч п`ятсот шістдесят дві гривні дев`яносто три копійки) яка складається з:

- витрат на переїзди в судові засідання, лікування, почтові витрати 25525,97 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот двадцять п`ять гривень дев`яносто сім копійок);

- відшкодування грошової компенсації витрат, викликаних наданням юридичних послуг в сумі 50 000,00 (п`ятдесят тисяч гривень, 00 копійок);

- суми повного заробітку ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу з урахуванням коригуючого коефіцієнту 314 907,07 (триста чотирнадцять тисяч дев`ятсот сім гривень сім копійок);

- відшкодування завданої моральної шкоди, викликаної незаконним звільненням і вимушеним безробіттям в сумі 117129,89 (сто сімнадцять тисяч сто двадцять дев`ять гривень вісімдесят дев`ять копійок).

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.07.2018 року в адміністративній справі №826/18925/16 позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Голови Фонду державного майна України № 180-р від 31 жовтня 2016 року "Про звільнення ОСОБА_1 ". Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву з 01 листопада 2016 року. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву з 01 листопада 2016 року. 24 вересня 2018 року Наказом Фонду державного майна України №211-р на виконання рішення окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 було поновлено на посаді заступника Регіонального відділення ФДМУ по місту Києву з 01.11.2016 року. Вважає, що відповідач не здійснив своєчасний розрахунок за час вимушеного прогулу з урахуванням коригуючого коефіцієнту у сумі 314 907,07 (триста чотирнадцять тисяч дев`ятсот сім гривень сім копійок).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення учасників справи (письмове провадження), встановлено відповідачу строк для надання відзиву та витребувано від останнього докази та відповідні матеріали.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва залучено в якості співвідповідача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по м.Києву.

Відповідач подав відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з тих підстав, що Центральний апарат Фонду, як окрема юридична особа не може нести фінансової відповідальності за іншу юридичну особу, а саме Регіональне відділення Фонду державного майна України по м.Києву. Також, відповідач зауважив, зо ОСОБА_1 безпідставно стягує моральну шкоду, оскільки жодних належних та допустимих доказів, що не законним звільненням було порушено нормальний спосіб життя, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та призвело до значних моральних страждань та погіршення стану здоров`я, позивачем подано не було.

Від Регіонального відділення Фонду державного майна України по м.Києву надійшли письмові пояснення, в яких останній просить суд відмовити в позові в повному обсязі, посилаючись на те, що по- перше, надані документи ОСОБА_1 по лікуванню не перебувають у причинному зв`язку з його звільненням, по-друге, позивач допустив неналежний спосіб захисту порушеного права, коли подаючи позов про поновлення на роботі, не обумовив вимогу про одночасне стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та відзив на позов, встановив наступне.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.07.2018 року в адміністративній справі №826/18925/16 позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Голови Фонду державного майна України № 180-р від 31 жовтня 2016 року "Про звільнення ОСОБА_1 ". Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву з 01 листопада 2016 року. Допусщено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву з 01 листопада 2016 року.

Позивач просить стягнути з відповідача на його користь матеріальну та моральну шкоду, викликану незаконним звільненням і вимушеним безробіттям ОСОБА_1 в сумі 507562,93 грн. (п`ятсот сім тисяч п`ятсот шістдесят дві гривні дев`яносто три копійки) яка складається з:

- витрат на переїзди в судові засідання, лікування, почтові витрати 25525,97 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот двадцять п`ять гривень дев`яносто сім копійок);

- відшкодування грошової компенсації витрат, викликаних наданням юридичних послуг в сумі 50 000,00 (п`ятдесят тисяч гривень, 00 копійок);

- суми повного заробітку ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу з урахуванням коригуючого коефіцієнту 314 907,07 (триста чотирнадцять тисяч дев`ятсот сім гривень сім копійок).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст.235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 8 вказаної статті рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ст. 236 КЗпП у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у пунктах 46, 48, 51, 53, 54 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04) зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Відповідно до ч.2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При цьому, відповідно до п.34 постанови Пленум Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 31.11.2019 у справі № 592/4332/17.

Згідно з ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що наказом Фонду державного майна України № 180-р від 31.10.2016 ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву 31.10.2016 відповідно до п. 4. частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.07.2018 №826/18925/16 визнано протиправним та скасовано наказ Голови Фонду державного майна України №180-р від 31.10.2016 «Про звільнення ОСОБА_1 » та вирішено поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву з 01.11.2016.

На виконання вищевказаного Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва, наказом Фонду державного майна України № 211-р від 24.09.2018 ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву з 01.11.2016 року.

Відтак, судом встановлено, що, вимушений прогул ОСОБА_1 складає 473 робочі дні.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону №108/95-ВР, порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з приписами статті 34 Закону №108/95-ВР, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Порядок №100 обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду (підпункт «з» пункту 1).

Відповідно до приписів пункту 4 Порядку №100, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Згідно з пунктом 5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За змістом пункту 10 Порядку №100 (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Коефіцієнт підвищення визначається шляхом ділення тарифної ставки (посадового окладу), встановленого працівнику після підвищення, на тарифну ставку (посадовий оклад), що була встановлена до підвищення.

Нормою пункту 3 Порядку №1078 передбачено, що до об`єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати.

Згідно з положеннями пункту 2 Положення №1427, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Крім цього, суд враховує положення частини 4 статті 82 ЦПК України, відповідно до яких обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.

Також, суд зважає на роз`яснення, викладені у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно з яким рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Щодо стягнення розміру компенсації втрати позивачкою частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (інфляційних втрат) суд зазначає, що поняття «заробітна плата» та «середній заробіток за час вимушеного прогулу» не є тотожними. Середній заробіток позивачки за час вимушеного прогулу не є заробітною платою, тобто оплатою її праці, та не є виплатою, яка була їй нарахована, але не сплачена.

Виплата позивачці середнього заробітку з урахуванням індексації суперечить чинному порядку проведення вказаних виплат, оскільки така проводиться тільки із виплат, які законодавчо визначені, як об`єкти виплат, що підлягають індексації.

Крім цього, виплати, які підлягають індексації, повинні носити, зокрема, постійний характер, що в даному випадку відсутнє.

Виплата середнього заробітку позивачці за рішенням суду є юридичним фактом, що носить разовий характер.

При обчисленні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд враховує довідку Регіонального відділення Фонду державного майна України по м.Києву , із зазначенням у ній доходу за серпень-вересень 2016 року з зазначенням середньоденної заробітної плати у сумі 529,86 грн.

Оскільки період вимушеного прогулу з 01.11.2016 року по 24.09.2018 року становить 473 дні, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 250 623,78 грн.(473 *529,86 грн.).

В частині позовних вимог стягнути з відповідача на користь позивача витрат на переїзди в судові засідання, лікування, почтові витрати 25525,97 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот двадцять п`ять гривень дев`яносто сім копійок) та відшкодування грошової компенсації витрат, викликаних наданням юридичних послуг в сумі 50 000,00 (п`ятдесят тисяч гривень, 00 копійок), суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 135 КАС України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Розмір витрат, пов`язаних з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, визначається вартістю квитків на залізничний, автомобільний, водний, повітряний транспорт або ж підтвердженою вартістю пального, необхідного для переїзду до суду власним автотранспортом.

Статтею 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 7 ст. 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до частини 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Частиною 3 статті 143 КАС України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Згідно з частинами 4, 5 статті 143 КАС України для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

За змістом зазначених норм за своєю правовою природою витрати на правову допомогу, що ґрунтуються на договірних відносинах, можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством.

Витрати, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

Аналогічну правову позицію закріплено у постановах Верховного Суду України від 20.05.2009 у справі № 6-3261св08, від 27.01.2010 у справі № 6-11633св09, від 03.02.2010 у справі № 6-15773св09.

У пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі № 925/1196/18 зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством (пункт 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 462/6473/16-ц за провадженням № 14-400 цс 18, пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц за провадженням № 14-447цс19, пункт 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 489/5045/18 за провадженням № 14-191 цс 19).

Ураховуючи зазначене, а також правову позицію Верховного Суду України, заявлені позивачем до стягнення витрати задоволенню не підлягають, оскільки вони понесені на підготовку адвокатом позовної заяви та інших процесуальних дій у іншій адміністративній справі.

Щодо позовної вимоги в частині відшкодувати завдану моральну шкоду, викликану незаконним звільненням і вимушеним безробіттям в сумі 117 129,89 (сто сімнадцять тисяч сто двадцять дев`ять гривень вісімдесят дев`ять копійок), суд зазначає наступне.

У відповідності до положень ст. 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд зазначає, що необхідно звернути увагу на приписи статті 6 КАС України, за якими суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Із зазначеного слідує, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Поняття доказів наведено у статті 72 КАС України, відповідно до якого Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 73, 74 КАС України, надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Із врахування вищезазначених правових норм, суд зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

На підтвердження завдання позивачу моральних страждань, які призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків не надано жодних доказів.

Зважаючи на те, що позивачем не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, суд зазначає про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 19.09.2018 року №815/7401/16 (провадження №К/9901/21159/18).

Відповідно до ч. 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Всупереч наведеним вимогам відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності винесення оскаржуваного рішення.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є частково обґрунтованими.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судовий збір відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України з відповідача не стягується.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243-246, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 250 623,78 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України

Суддя Н.Г. Вєкуа