Справа № 640/7638/21
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2022-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про залишення позову без розгляду

30 травня 2022 року м. Київ№640/7638/21
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.

розглянувши у письмовому провадженні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління ДПС у м. Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

встановив:

ОСОБА_1 22.03.2021 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, в якому просила:

-визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС України в м. Києві від 06.06.2018 № з податку на додану вартість на суму 1026646,25 грн, у тому числі штрафні санкції на суму 205329,25 грн;

-визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС України в м. Києві від 06.06.2018 № з податку на доходи фізичних осіб на суму 1226813,57 грн, у тому числі штрафні санкції на суму 408937,86 грн;

-визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС України в м. Києві від 06.06.2018 № з податку на доходи фізичних осіб на суму 170 грн;

-визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС України в м. Києві від 06.06.2018 № по сплаті військового збору на суму 77018,41 грн, у тому числі штрафні санкції на суму 15403,68 грн.

Ухвалою суду від 24.03.2021 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження.

Звертаючись до суду із заявленими позовними вимогами позивачка, між іншим, стверджувала, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення не отримувала, а дізналась про них лише після ознайомлення з матеріалами справи №640/30737/20 за позовом ГУ ДПС у м. Києві до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу.

У відзиві на позов відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, окрім того 07.09.2021 подав клопотання про залишення позову без розгляду в зв`язку з пропуском позивачкою строку звернення до суду.

Ухвалою суду від 12.10.2021 позов було залишено без руху для надання можливості позивачу подати заяву про поновлення строку звернення до суду з поясненнями та доказами обгрунтованості пропуску такого строку.

Позивач, на виконання вимог ухвали суду, надала пояснення, в яких стверджувала, що підписи на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення, згідно з якими позивачу надсилались податковим органом акт перевірки, оскаржувані податкові повідомлення-рішення, податкові вимоги тощо, вчинені не нею, а можливо кимось із членів сім`ї, або взагалі уповноваженою особою поштового органу, утім їй особисто не було відомо та не вручено документів контролюючого органу. Наполягала, що про оскаржувані податкові повідомлення-рішення дізналась під час ознайомлення з матеріалами адміністративної справи №640/30737/20, а відтак строк звернення до суду не пропустила.

Суд протокольною ухвалою від 14.12.2021 зважив на пояснення позивача (представника позивача) та поновив позивачу строк звернення до суду.

Утім, під час судового розгляду справи, враховуючи пояснення представника позивача та представника відповідача, обставини справи, докази, наявні у матеріалах справи щодо надіслання податковим органом позивачу запитів, рішень, вимог, суд вважає передчасним висновок суду щодо поновлення позивачу строку звернення до суду, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Абзацом першим частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд зазначає, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Водночас, навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Шевченко проти України», п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, а також строки для подання апеляційної чи касаційної скарги, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи.

За висновками Європейського суду з прав людини, загалом прийнятним вважається встановлення в національному законодавстві процесуальних обмежень та вимог з метою належного здійснення правосуддя; проте вони не повинні підривати саму суть права на доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 16 грудня 1992 року у справі "Хаджіанастасіу проти Греції", пункти 32-37).

При цьому очікується, що заявник продемонструє уважне ставлення до дотримання процесуальних вимог національного законодавства, наприклад до строків для подання адміністративного позову (рішення Європейського суду з прав людини від 7 вересня 1999 року у справі «Йодкопротив Литви» (Jodko v. Lithuania).

Суд зауважує, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. При цьому позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Верховний Суд у постанові від 31.03.2021 у справі №240/12017/19 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 95946021) зазначив, що при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття дізнався та повинен був дізнатись.

Так, під поняттям дізнався необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Поняття повинен був дізнатися необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).

Верховний Суд дійшов висновку, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) податковим органом направлявся запит «Про надання інформації та документального підтвердження ФОП ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 )» від 23.06.2017 №6808/Ш/26-15-13-10-12.

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, наявного у матеріалах справи, запит вручено 06.07.2017, біля напису «особисто» стоїть відмітка та прописом вказано «Шумейко».

В подальшому, як зауважив представник відповідача та вбачається із матеріалів справи, відповідно до пункту 79.2 статті 79 Податкового кодексу України ФОП ОСОБА_1 було направлено поштою з повідомленням про вручення повідомлення №10882/26-15-42-03-27 від 19.03.2018 та копію наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки №4148 від 16.03.2018 з питань дотримання своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати належних сум податків до бюджету, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 по 10.06.2015.

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, наявного у матеріалах справи, кореспонденція вручена 24.03.2018, біля напису особисто стоїть відмітка та прописом вказано «Шумейко».

Акт документальної позапланової перевірки від 17.04.2018 №1860/26-15-42-03-30- надсилався на адресу позивача рекомендованим поштовим відправленням із повідомленням про вручення №017, однак відправлення не вручене та повернуте до податкового органу з відміткою у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 06.06.2018. також направлялись на адресу позивача, і відповідно до рекомендованого поштового відправлення №01 вручені особисто 21.06.2018.

Пунктом 42.2 статті 42 Податкового кодексу України визначено, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Згідно з пунктом 42.4 статті 42 Податкового кодексу України у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

За змістом пункту 45.1 статті 45 Податкового кодексу України платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу.

Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі.

Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.

В силу пункту 65.1 статті 65 Податкового кодексу України взяття на облік фізичних осіб - підприємців у контролюючих органах здійснюється за податковою адресою на підставі відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, наданих державним реєстратором згідно із Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».

Як наголосив відповідач та не спростував позивач, згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходженням позивача ФОП ОСОБА_1 визначено: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 податковим органом направлялась кореспонденція за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказану адресу позивач зазначила і у позові при зверненні до суду в даній адміністративній справі №640/7638/21 щодо оскарження податкових повідомлень-рішень.

Верховний Суд у постанові від 11.06.2020 у справі №823/1606/17 зазначив, процитувавши норми пункту 42.2 статті 42 Податкового кодексу України, що при цьому добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за аресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. У разі невиконання цього обов`язку платник не вправі посилатись на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків.

Позивач, в обгрунтування пропуску строку звернення до суду, зазначала, що поштову кореспонденцію від податкового органу не отримувала, а про спірні податкові повідомлення-рішення дізналась під час ознайомлення з матеріалами адміністративної справи №640/30737/20 за позовом ГУ ДПС у м. Києві до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу, в березні 2021 року.

Слід звернути увагу, що з інформації в системі діловодства суду, у справі №640/30737/20, судом встановлено, що адресою ОСОБА_1 у позові щодо стягнення податкового боргу з останньої також вказана адреса АДРЕСА_1 .

З огляду на те, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення направлялись ОСОБА_1 на адресу, яка вказана останньою і при зверненні до суду з даним позовом, відповідає адресі, яка міститься в ЄДР? а також у справі №640/30737/20, під час ознайомлення з матеріалами якої, як стверджує позивач, вона і дізналася про спірні податкові рішення, доказів зміни адреси ФОП ОСОБА_1 та повідомлення контролюючого органу про таку зміну, матеріали справи не містять, до того ж враховуючи відмітку на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення №01, що відправлення вручене особисто 21.06.2018, - суд критично сприймає твердження позивачки ОСОБА_1 про необізнаність останньої з приводу проведеної перевірки її діяльності та винесення податкових повідомлень-рішень від 06.06.2018.

Отже, враховуючи викладене, слід дійти висновку, що в червні 2018 року позивач дізналась і повинна була дізнатись про визначені їй оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями грошові зобов*язання.

Згідно з пунктом 56.18 статті 26 Податкового кодексу України з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

За практикою щодо застосування норм статті 102 Податкового кодексу України, яка існувала до ухвалення Верховним Судом постанови від 26.11.2020 у справі №500/2486/19, строк для звернення платника податків із позовом до адміністративного суду, становив 1095 днів.

Утім, у постанові від 26.11.2020 у справі №500/2486/19 Верховний Суд відступив від висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду від 03.04.2020 у справі №2540/2576/18 у частині того, що строк для звернення платника податків із позовом до адміністративного суду, у тому числі після використання процедури адміністративного оскарження, становить 1095 днів з дня отримання платником податків рішення, що оскаржено.

Так, Верховний Суд у постанові від 26.11.2020 у справі №500/2486/19 зазначив, що «Установлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Загальні норми процедури судового оскарження в рамках розгляду публічно-правових спорів регулюються КАС України.

Частиною першою статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з абзацом першим частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів…»

«…Отже, КАС України передбачає можливість установлення іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, а також спеціального порядку обчислення таких строків. Такі спеціальні строки мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним строком звернення до адміністративного суду, визначеним частиною другою статті 122 цього Кодексу, а також скороченими строками, визначеними частиною четвертою статті 122 КАС України.

Відносини у сфері оподаткування, права та обов`язки платників податків і зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження та обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Спеціальною нормою, яка встановлює порядок оскарження рішень контролюючих органів, є стаття 56 ПК України. З її змісту вбачається, що у платника податків є право розсуду в обранні адміністративного та/або судового порядку оскарження такого рішення після його отримання. Обрання платником податків в першу чергу адміністративного порядку оскарження рішення не виключає можливості надалі звернутися до суду з відповідним позовом, що визнається досудовим порядком вирішення спору. Водночас якщо після отримання рішення контролюючого органу платник податків звертається до суду з позовом, його право на адміністративне оскарження такого рішення втрачається.

Пунктом 56.18 статті 56 ПК України визначено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення…».

«…У розвиток наведеного правозастосування, з урахуванням змін, що відбулися в суспільних відносинах, а також практичних результатів існування тривалий час судової практики, відповідно до якої процесуальний строк звернення до суду в податкових спорах становить 1095 днів, Верховний Суд у складі судової палати вважає за необхідне змінити попередні підходи до застосування норм права, які регулюють питання строку звернення до суду в податкових правовідносинах.

Верховний Суд у складі судової палати вважає, що граматичне тлумачення змісту пункту 56.18 статті 56 ПК України дає підстави для висновку, що вказана норма не встановлює процесуальних строків звернення до суду. Абзац перший цієї норми презюмує право платника податків використати судовий порядок оскарження відповідного рішення контролюючого органу та встановлює момент виникнення права на відповідне оскарження - з моменту отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу. Також він передбачає, що при реалізації такого права необхідно враховувати строки давності, установлені статтею 102 ПК України. При цьому мова йде не тільки про строки, згадані в абзаці першому пункту 102.1 цієї статті…».

«…Аналіз статті 102 ПК України дає підстави для висновку, що після закінчення визначеного у ній строку давності питання вирішення спору, зокрема, щодо правомірності податкового повідомлення рішення взагалі не може бути поставлене перед контролюючим органом вищого рівня або судом.

Отже, Верховний Суд у складі судової палати вважає, що зазначений у пункті 102.1 статті 102 ПК України строк є саме строком давності, який має матеріально-правову природу, а тому не може бути одночасно і процесуальним строком звернення до суду. Між правовою природою матеріально-правового строку давності в податкових правовідносинах та процесуального строку звернення до адміністративного суду є сутнісна різниця, а тому помилковим є ототожнення їх призначення при використанні.

Крім того, зміст правовідносин щодо правомірності податкових повідомлень-рішень та/або інших рішень контролюючого органу, якими цим органом платнику податків визначаються грошові зобов`язання, свідчить про те, що вони об`єктивно не можуть існувати як спірні протягом 1095 днів (або у відповідних випадках 2555 днів) з дня отримання відповідного податкового повідомлення-рішення.

Зазначене обґрунтовується, зокрема, обов`язком сплатити визначені контролюючим органом грошові зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу (пункт 57.3 статті 57 ПК України). У разі оскарження податкового повідомлення-рішення в судовому порядку грошові зобов`язання вважаються неузгодженими до набрання законної сили відповідним рішенням суду (абзац четвертий пункту 56.18 статті 56 ПК України)…».

«…У зв`язку з наведеним право ініціювати в судовому порядку спір щодо правомірності податкових повідомлень-рішень та/або інших рішень контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання об`єктивно не може існувати протягом 1095 днів, оскільки така тривалість порушує принцип правової визначеності як одного з основних елементів верховенства права, а також не забезпечує досягнення мети й завдань функціонування податкової системи…».

«…Враховуючи викладене, Верховний Суд у складі судової палати вважає помилковим твердження позивача про те, що як за загальним правилом, так і у разі попереднього адміністративного оскарження податкового повідомлення-рішення строк звернення до суду становить 1095 днів відповідно до положень пункту 56.18 статті 56 ПК України, оскільки ця норма права не встановлює процесуальних строків, а лише закріплює право платника податків на оскарження податкового повідомлення-рішення чи іншого рішення в суді в будь-який момент після його отримання із застереженням про те, що реалізація такого права за загальним правилом стає неможливою поза строками давності, які закріплені в статті 102 ПК України. Також ця норма закріплює обмеження на позасудовий порядок оскарження відповідних рішень податкового органу, у разі їх оскарження в судовому порядку, та визначає зміну правового стану грошового зобов`язання на неузгоджене…».

«…З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі судової палати у цій справі відступає від висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду від 3 квітня 2020 року у справі N 2540/2576/18, у частині того, що строк для звернення платника податків із позовом до адміністративного суду, у тому числі після використання процедури адміністративного оскарження, становить 1095 днів з дня отримання платником податків рішення, що оскаржено, і вважає за необхідне сформулювати такий правовий висновок.

Норма пункту 56.18 статті 56 ПК України не визначає процесуального строку звернення до суду і, відповідно, не є спеціальною щодо норми пункту 56.19 статті 56 ПК України…».

Верховний Суд у постанові від 27.01.2022 у справі №160/11673/20 зауважив, що «…Разом з тим, у постанові від 26 листопада 2020 року у справі № 500/2486/19 Верховний Суд у складі судової палати також більш широко виклав і новий підхід у тлумаченні пунктів 56.18 статті 56 і 102.1 статті 102 ПК України як норм, які не визначають процесуального строку звернення до суду в податкових правовідносинах, що мало бути враховано у подальшому правозастосуванні при вирішенні аналогічних питань. Цей висновок фактично мав універсальний характер.

Водночас, предмет спору, в межах якого здійснювався касаційний перегляд, не давав можливості у вказаній адміністративній справі здійснити відступлення від існуючого до цього правозастосування щодо тривалості строку звернення до суду у випадку судового оскарження податкових повідомлень-рішень (рішень про застосування штрафних санкцій) без використання досудового порядку вирішення спору, яке продемонстровано у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 3 квітня 2018 року у справі №826/5325/17, від 23 травня 2018 року у справі №803/728/17, від 18 червня 2018 року у справі № 805/1146/17-а, та зводилось до наявності у платника податків права на звернення до суду з таким позовом протягом встановлених пунктом 102.1 статті 102 ПК України 1095 днів з моменту отримання такого рішення.

Вирішуючи це питання, судова палата зазначає, що стаття 122 КАС України встановлює загальний строк звернення до адміністративного суду у публічно-правових спорах. Водночас, вона передбачає можливість встановлення строків звернення до адміністративного суду іншими законами.

Однак, відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 26 листопада 2020 року у справі № 500/2486/19, ПК України не містить норм, які б визначали процесуальний строк звернення до суду з позовом у випадку, якщо платником податків не використовувалася процедура досудового вирішення спору (адміністративного оскарження).

Судова палата вважає, що у випадку відсутності правового регулювання у спеціальному законодавстві, застосуванню підлягають загальні норми процедури судового оскарження в рамках розгляду публічно-правових спорів, які встановлені КАС України.

Згідно з абзацом першим частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З метою забезпечення єдиної правозастосовчої практики під час судового розгляду відповідних спорів у справах, у яких позивачами не використовувалась процедура адміністративного оскарження рішень податкового органу про нарахування грошових зобов`язань, та у розвиток правового підходу, викладеного у постанові Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі № 500/2486/19, судова палата відступає від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 3 квітня 2018 року у справі №826/5325/17, від 23 травня 2018 року у справі №803/728/17, від 18 червня 2018 року у справі № 805/1146/17-а та вважає за необхідне сформулювати такий правовий висновок.

Процесуальний строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення (рішення про застосування штрафних санкцій) у випадку, якщо платником податків не використовувалася процедура досудового вирішення спору (адміністративного оскарження) визначається частиною другою статті 122 КАС України - становить шість місяців і обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Судова палата вважає, що такий висновок не суперечить пункту 56.18 статті 56 ПК України, який закріплює право на звернення до суду з позовом у будь-який момент після отримання такого рішення, але при реалізації цього права має враховуватися строк давності…».

При цьому, Верховний Суд наголосив, що «…задля додержання принципу правової визначеності та забезпечення права на справедливий суд, які є елементами принципу верховенства права, зміна сталої судової практики, яка відбулася в бік тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду, може розглядатися судами як поважна причина при вирішенні питання поновлення строків звернення до суду в податкових правовідносинах, які виникли та набули характеру спірних до зміни такої судової практики.».

Слід звернути увагу, що у даній справі позивач звернулась до суду 22.03.2021, тобто після зміни судової практики, яка відбулася в бік тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду (постанова Верховного Суду від 26.11.2020), а враховуючи наведені вище обставини щодо отримання позивачкою спірних податкових повідомлень-рішень у червні 2018 року та не переконливі доводи останньої щодо обізнаності зі спірними рішеннями лише після ознайомлення з матеріалами іншої адміністративної справи з приводу стягнення податкового боргу, у березні 2021 року, - суд вважає, що позивачкою ОСОБА_1 пропущено строк звернення до суду і доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду позивачем не надано.

На переконання суду звернення ОСОБА_1 у березні 2021 року з позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 06.06.2018 зумовлене саме активними діями податкового органу, спрямованими на стягнення податкового боргу, зокрема зверненням відповідача до суду з відповідним позовом, а не необізнаністю позивачки щодо наявності спірних рішень, якими визначені позивачці грошові зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

На підставі викладеного, враховуючи виявлення судом факту пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду та відсутність поважних підстав для поновлення пропущеного строку, суд вважає за необхідне залишити позов без розгляду.

Керуючись статтями 123, 240, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України суд -

у х в а л и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 06.06.2018 №, №, №, № - залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду міста Києва у порядку, визначеному статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Шейко Т.І.