Справа № 640/11472/19
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2022-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2022 року м. Київ № 640/11472/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрівської Н.А., розглянувши у спрощеному провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до 1. Червонослобідської сільської ради,

2. Виконавчого комітету Червонослобідської сільської ради

про визнання незаконними та скасування розпоряджень, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Червонослобідської сільської ради (далі по тексту - відповідач 1), Виконавчого комітету Червонослобідської сільської ради (далі по тексту - відповідач 2, ВК Червонослобідської сільської ради), у якому з урахуванням заяви про збільшення (уточнення) позовних вимог просив:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження сільського голови від 04 лютого 2019 року №17-ОС/3 про звільнення позивача з посади спеціаліста юрисконсульта Червонослобідської сільської ради;

- визнати незаконним та скасувати розпорядження сільського голови від 10 червня 2019 року №107-ОС про звільнення позивача з посади спеціаліста юрисконсульта Червонослобідської сільської ради та поновити позивача на зазначеній посаді;

- стягнути з відповідача 2 на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі, за період з 14 червня 2019 року по 01 січня 2022 року у сумі 380358,31 грн;

- рішення в частині поновлення позивача на посаді спеціаліста ІІ категорії юрисконсульта Червонослобідської сільської ради визначити до негайного виконання.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на протиправні дії та рішення щодо звільнення позивача з займаної посади, оскільки останній мав переважне право на залишення на роботі; відповідачем під час звільнення позивача допущено порушення законодавства, що підтверджується наданими доказами.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 липня 2019 року позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу строку на усунення недоліків.

Ухвалою суду від 31 жовтня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/11472/19 та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; відмовлено у залученні до участі у справі у якості третіх осіб без самостійних вимог Сільського голови - ОСОБА_2 та Секретаря сільської ради - ОСОБА_4.

29 квітня 2022 року судом постановлено ухвалу про прийняття до розгляду заяви про уточнення позовних вимог; клопотання позивача про залучення співвідповідача задоволено та залучено в якості другого відповідача ВК Червонослобідської сільської ради

Відповідачі відзиву на позовну заяву та відповідних доказів до суду не надали, що відповідно до частини четвертої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Ознайомившись із письмово викладеними доводами позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи документи і матеріали, суд встановив такі обставини справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 17 червня 2016 року, виданого Головним управлінням Національної гвардії України.

Судом встановлено, що наказом Червонослобідської сільської ради від 16 липня 2012 року №308 (по особовому складу) «Про призначення ОСОБА_1 » позивача призначено на посаду спеціаліста ІІ категорії юрисконсульта Червонослобідської сільської ради з 17 липня 2012 року як такого, що пройшов за конкурсом, про що у трудовій книжці вчинено запис під №5.

Відповідно до довідки Черкаського об`єднаного міського військового комісаріату від 14 вересня 2015 року №2133 на виконання Указу Президента України від 14 січня 2015 року №15/2015 «Про часткову мобілізацію» ОСОБА_1 відповідно до наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 16 липня 2015 року №147 призваний на військову службу під час мобілізації, в особливий період та направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 . Ця довідка дає право працівникам, призваним на військову службу під час мобілізації, в особливий період, та їх роботодавцям на гарантії, пільги і привілеї, визначені чинним законодавством.

Розпорядженням Червонослобідської сільської ради від 27 липня 2016 року №329 позивача відповідно до повістки військового комісаріату від 16 липня 2015 року звільнено від виконання обов`язків за посадою на період проходження ним військової служби у зв`язку з мобілізацією; за призваним ОСОБА_1 на військову службу за призовом під час мобілізації (до дня фактичної демобілізації) зберігається місце роботи, посада і середній заробіток.

Розпорядженням Червонослобідської сільської ради від 25 січня 2017 року №17 позивача звільнено від виконання обов`язків за посадою на період проходження ним військової служби у зв`язку із укладенням контракту про проходження військової служби від 28 вересня 2016 року; за позивачем на час дії контракту (або до закінчення особливого періоду) зберігається місце роботи, посада і середній заробіток.

Рішенням Червонослобідської сільської ради від 22 січня 2019 року №2-9/VII затверджено структуру та чисельність Червонослобідської сільської ради з 01 січня 2019 року згідно з додатком; відповідно до Додатку №1 до вказаного рішення загальна кількість штатних посад склала 66,5 осіб, серед яких відсутня посада спеціаліста-юрисконсульта.

Рішенням Червонослобідської сільської ради від 15 лютого 2019 року №3-24/VII внесено зміни в структуру Червонослобідської ради з 15 лютого 2019 року, відповідно до Додатку №1 якого загальна кількість штатних посад склала 69 осіб, серед яких відсутня посада спеціаліста-юрисконсульта.

Рішенням Червонослобідської сільської ради від 22 квітня 2019 року №7-3/VII внесено зміни до рішення Червонослобідської сільської ради від 15 лютого 2019 року №3-24/VII, відповідно до Додатку №1 якого загальна кількість штатних посад склала 69 осіб, серед яких відсутня посада спеціаліста-юрисконсульта.

Розпорядженням Червонослобідської сільської ради від 04 лютого 2019 року №17-ОС/3 у зв`язку з прийняттям рішення Червонослобідської сільської ради від 22 січня 2019 року за №2-9VII «Про затвердження структури та загальної чисельності Червонослобідської сільської ради», враховуючи зміни в організації виробництва та праці у Червонослобідській сільській раді, відсутності посади спеціаліста-юрисконсульта Червонослобідської сільської ради, а також враховуючи добровільно укладений спеціалістом-юрисконсультом Червонослобідської сільської ради ОСОБА_1 строковий контракт від 28 червня 2016 року про проходження військової служби у Збройних Силах України терміном на 3 (три) роки, відповідно до статей 40, 49-2 КЗпП України позивача звільнено з посади спеціаліста-юрисконсульта Червонослобідської сільської ради з 20 квітня 2019 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України; запропоновано позивачу переведення на іншу роботу (вакантну посаду), а саме: спеціаліста відділу освіти, культури, молоді та спорту та охорони здоров`я; головному бухгалтеру Червонослобідської сільської ради негайно провести остаточний розрахунок із ОСОБА_1 відповідно до вимог чинного законодавства України; зобов`язано головного бухгалтера внести відповідний запис до трудової книжки про звільнення позивача; ознайомити позивача з даним розпорядженням та оприлюднити його на офіційному сайті Червонослобідської сільської ради.

Матеріали справи містять копію попередження про розірвання трудового договору на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, яким у зв`язку зі зміною організації виробництва та праці у Червонослобідській сільській раді, внаслідок чого посада спеціаліста-юрисконсульта відсутня, позивачу запропоновано переведення на іншу роботу (вакантну посаду), а саме, на посаду спеціаліста відділу освіти, культури, молоді та спорту та охорони здоров`я; з урахуванням рішення від 22 січня 2019 року №2-9VII «Про затвердження структури та загальної чисельності Червонослобідської сільської ради», з урахуванням розпорядження від 04 лютого 2019 року №17-ОС/3, посада, яку займає позивач, підлягає скороченню, а позивач - звільненню відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України; плановий термін звільнення - 20 квітня 2019 року.

Розпорядженням Червонослобідської сільської ради від 10 червня 2019 року №107-ОС у зв`язку з прийняттям рішення Червонослобідської сільської ради від 22 січня 2019 року за №2-9VII «Про затвердження структури та загальної чисельності Червонослобідської сільської ради», враховуючи те, що 05 квітня 2019 року ОСОБА_1 було особисто отримано повідомлення про його звільнення, враховуючи зміни в організації виробництва праці у Червонослобідській сільській раді, відсутності посади спеціаліста-юрисконсульта Червонослобідської сільської ради, відсутності посади спеціаліста ІІ категорії відділу освіти, культури, молоді та спорту, враховуючи те, що в структурі та штатному розписі сільської ради відсутні вакантні посади за відповідною професією чи спеціальністю, а також враховуючи добровільно укладений спеціалістом-юрисконсультом Червонослобідської сільської ради ОСОБА_1 строковий контракт від 28 червня 2016 року про проходження військової служби у Збройних Силах України терміном на 3 (три) роки, відповідно до статей 40, 29-2 КЗпП України звільнити з посади спеціаліста-юрисконсульта Червонослобідської сільської ради ОСОБА_1 з 14 червня 2019 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України; головному бухгалтеру Червонослобідської сільської ради негайно провести остаточний розрахунок із ОСОБА_1 відповідно до вимог чинного законодавства України; зобов`язати секретаря сільської ради внести відповідний запис до трудової книжки про звільнення позивача; ознайомити позивача з даним розпорядженням та оприлюднити розпорядження на офіційному сайті Червонослобідської сільської ради.

Вважаючи дії відповідача щодо звільнення позивача із займаної посади протиправними, позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Згідно статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Пунктом 1 частини першої статті 40 КзПП передбачено, що Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно частини третьої статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Тобто, поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме: під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Згідно частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Особливий період діє в Україні відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 15 січня 2015 року №113-VII, який набрав законної сили 20 січня 2015 року, яким оголошено проведення часткової мобілізації.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач на виконання Указу Президента України від 14 січня 2015 року №15/2015 «Про часткову мобілізацію» відповідно до наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 16 липня 2015 року №147 призваний на військову службу під час мобілізації, в особливий період та направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 , про що свідчить довідка Черкаського об`єднаного міського військового комісаріату від 14 вересня 2015 року №2133; позивачем укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України від 28 вересня 2016 року терміном на 3 роки, про що зазначено у розпорядженнях Червонослобідської сільської ради Черкаського району від 25 січня 2017 року №17 та від 10 червня 2019 року №107-ОС.

Рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.

Відтак, суд вважає, що, оскільки позивач проходив службу у Збройних силах України під час дії в державі особливого періоду, на нього поширюються пільги передбачені частиною третьою статті 119 КзПП України, а тому наказ про звільнення його з посади у період несення служби є незаконним.

Згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно частини першої - третьої статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40 КЗпП України, частин першої - третьої статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

Судом встановлено, що у попередженні про розірвання трудового договору на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України містить пропозиція переведення позивача на вакантну посаду спеціаліста відділу освіти, культури, молоді та спорту та охорони здоров`я, що плановий термін звільнення - 20 квітня 2019 року, про що зазначено також у розпорядженні від 04 лютого 2019 року №17-ОС/3.

Водночас, як зазначено позивачем та не спростовано відповідачами під час судового розгляду справи, попередження та розпорядження від 04 лютого 2019 року №17-ОС/3 про звільнення отримано позивачем 05 квітня 2019 року, тобто, з порушенням законодавчо встановленого строку 2 місяці до дати звільнення.

Крім того, судом встановлено, що рішенням Червонослобідської сільської ради від 22 січня 2019 року №2-9/VII затверджено структуру та загальну чисельність Червонослобідської сільської ради з кількістю штатних посад 66,5 осіб; рішенням Червонослобідської сільської ради від 15 лютого 2019 року №3-24/VII внесено зміни в структуру Червонослобідської сільської ради, відповідно до якого кількість штатних посад складає 69,0 осіб.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази дотримання відповідачем обов`язку щодо пропозиції працівникові всіх наявних вакантних посад, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Відтак, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів дотримання ним установленої законом процедури звільнення позивача.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про протиправність винесених розпоряджень від 04 лютого 2019 року №17-ОС/3 та від 10 червня 2019 року №107-ОС та про наявність правових підстав для їх скасування, а отже позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Згідно частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено або на рівнозначній посаді.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 28 лютого 2019 року у справі № 817/860/16 та від 03 жовтня 2019 року у справі № 826/10460/16.

Позивач в адміністративному позові просить поновити його на займаній раніше посаді та рішення в частині поновлення його на посаді спеціаліста ІІ категорії юрисконсульта Червонослобідської сільської ради визначити до негайного виконання.

Відповідно до частини другої стаття 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, враховуючи встановлення судом факту незаконного звільнення позивача, з урахуванням необхідності ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог шляхом поновлення позивача на посаді рівнозначній тій, яку обіймав на момент звільнення з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 15 червня 2019 року.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок).

Із пункту 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 Порядку).

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року №21-395а13.

Суд встановив, що позивача звільнено 14 червня 2019 року (останній робочий день), відповідно, сума виплат за два календарні місяці роботи, для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинна обчислюватись виходячи з виплат за квітень та травень 2019 року.

Водночас, матеріали справи не містять довідки про за період квітень, травень 2019 року, проте, позивачем надано завірений печаткою відповідача 1 особовий рахунок по зарплаті за 2019 рік, відповідно до якого заробітна плата мобілізованого працівника ОСОБА_3 у квітні 2019 року склала 7186,28 грн та у травні 2019 року - 7186,28 грн.

Таким чином, середньоденна заробітна плата складає 350,55 грн ((7186,28+7186,28)/41 робочий день).

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в цьому випадку з 14 червня 2019 року по 09 червня 2022 року.

Проте, як встановлено судом, на підставі листів Міністерства праці та соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу» суд встановив, що кількість робочих днів за період з 14 червня 2019 року по 09 червня 2021 року становить 760 днів, а саме: червень 2019 року - 19 днів, липень 2019 року - 23 день, серпень 2019 року - 21 день, вересень 2019 року - 21 день, жовтень 2019 року - 22 дні, листопад 2019 року - 21 день, грудень 2019 року - 21 день, 2020 рік - 251 день, 2021 рік - 250 днів, січень 2022 року - 19 днів, лютий 2022 року - 20 днів, березень 2022 року - 22 дні, квітень 2022 року - 21 день, травень 2022 року - 22 дні, червень 2022 року - 7 днів.

Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14 червня 2019 року по 09 червня 2022 року, який належить стягнути на користь позивача, становить 266418,00 грн (350,55 грн*760 дні).

Позивач у позовній заяві просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі, за період з 14 червня 2019 року по 01 січня 2022 року у сумі 380358,31 грн.

Проте, суд не приймає до уваги вказану в адміністративному позові суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки вона є не підтвердженою документально та нормативно, а надана позивачем роздруківка таблиці не може вважатися належним та допустимим доказом у справі.

При цьому, суд зазначає, що, оскільки рішенням Червонослобідської сільської ради від 15 січня 2021 року №04-15/VIII відповідно до статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», керуючись частиною п`ятою статті 22 Бюджетного кодексу України з 01 січня 2021 року визначено головним розпорядником бюджетних коштів Червонослобідської територіальної громади виконавчий комітет Червонослобідської сільської ради та здійснено переведення з 01 січня 2021 року працівників апарату та виконавчих органів Червонослобідської сільської ради до виконавчого комітету Червонослобідської сільської ради суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу адресовані відповідачу 2.

Згідно з частиною першою статті 9, статтею 72, частинами першою, другою, п`ятою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат не здійснюється.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Тому рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, слід звернути до негайного виконання.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 2, 5-11, 73-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати розпорядження сільського голови Червонослобідської сільської ради від 04 лютого 2019 року №17-ОС/3 про звільнення ОСОБА_1 з посади спеціаліста юрисконсульта Червонослобідської сільської ради.

3. Визнати протиправним та скасувати розпорядження сільського голови Червонослобідської сільської ради від 10 червня 2019 року №107-ОС про звільнення ОСОБА_1 з посади спеціаліста юрисконсульта Червонослобідської сільської ради.

4. Поновити ОСОБА_1 в виконавчому комітеті Червонослобідської сільської ради на посаді рівнозначній тій, яку він обіймав на момент звільнення, з 14 червня 2019 року.

5. Стягнути з виконавчого комітету Червонослобідської сільської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 266418,00 грн.

6. Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

7. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному статтями 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України протягом 30 днів з моменту складення повного тексту

Позивач - ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач-1 - Червонослобідська сільська рада (; адреса: 19604, Черкаська обл., с. Червона Слобода, вул. Соборна, буд. 2/1);

Відповідач-2 - Виконавчий комітет Червонослобідської сільської ради (; адреса: 19604, Черкаська обл., с. Червона Слобода, вул. Соборна, буд. 2/1).

Суддя Н.А. Добрівська