Справа № 607/5779/22
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Кунець Н.Р.

17 серпня 2022 рокуЛьвівСправа № 607/5779/22 пров. № А/857/8878/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Улицького В.З., Шавеля Р.М.

при секретарі судових засідань: Юник А.А.

за участю апелянта: Пелехова І.О.

представника апелянта: Багранюка В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 травня 2022 року у справі № 607/5779/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни,

ВСТАНОВИВ:

11.05.2022р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області, у якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення №31 від 29.04.2022р. про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.05.2022 р. в позові відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.05.2022р. скасувати ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити повністю.

Апелянт ОСОБА_1 та його представник Багранюк В.С. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали з підстав в ній зазначених.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 прибув на території України 27.02.2020р., що підтверджується паспортом громадянина Російської федерації для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , який дійсний до 05.11.2021р

06.03.2020р. громадян Російської федерації ОСОБА_1 та громадянка України ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 06.03.2020р.

Як видно з матеріалів справи 20.03.2020р. згідно клопотання приймаючої сторони та заяви громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , останній документований УДМС у Тернопільській області посвідкою та тимчасове проживання № НОМЕР_3 терміном дії до 19.03.2021р.

Колегією суддів встановлено, що позивач не звертався до УДМС у Тернопільській області, територіальних підрозділів з клопотанням про продовження строку тимчасового перебування на території України, документування посвідкою на тимчасове проживання в Україні, оформлення документів для надання дозволу на імміграцію, надання дозволу на імміграцію в Україну, документування посвідкою на постійне проживання в Україні, набуття/прийняття до громадянства України.

29.04.2022р. посадовою особою Тернопільського відділу № 1 Державної міграційної служби у Тернопільській області провідним спеціалістом Байдацьким М.Б. складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПРМТР №001045 відносно позивача за порушення правил перебування в Україні. Зокрема, який після закінчення дозволеного строку перебування останній не виїхав за межі України, продовжує знаходитись на території України без законних підстав, жодних заходів щодо виїзду за межі України не вживав.

З інформації міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформації з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «АРКАН» видно, що відсутні відомості щодо перетину державного кордону громадянином ОСОБА_1

29.04.2022р. Постановою Тернопільського відділу №1 Державної міграційної служби у Тернопільській області на позивача який порушив п.14, ст.1, п.1.3 ст.3, п.14 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» п.67 Порядку який затверджений Постановою Кабінетом Міністрів України № 322 від 24.04.2018р. накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 гривень в порядку вимог ч.1 ст.203 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Дана постанова набрала законної сили та виконана позивачем шляхом сплати штрафу.

Рішенням №32 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації від 29.04.2022р. яке прийняте провідним спеціалістом сектору організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Тернопільського відділу № 1 УДМС у Тернопільській області Байдацьким М.Б. вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Російської федерації ОСОБА_1 , та зобов`язати покинути територію України до 26.05.2022р. в порядку ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». (а.с.5)

Вказане рішення позивач в добровільному порядку не виконав.

ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011р. № 3773-VІ відповідно до п.3 ч.1 ст.1 якого возз`єднання сім`ї це - в`їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім`ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах та можуть підтвердити відповідними документами наявність достатнього фінансового забезпечення для утримання членів сім`ї в Україні, з метою спільного проживання сім`ї незалежно від того, коли виникли сімейні відносини - до чи після прибуття іноземця або особи без громадянства до України.

В п.7 ч.1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Із змісту ч.3 ст.3, ч.ч. 1, 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» видно, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до ч.1 ст.15, ч.14 ст.4, 14 ст.5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в`їзд в Україну та виїзд з України здійснюється іноземців та осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянами України, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання.

Посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні (п.18 ч.1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

Підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною чотирнадцятою ст.4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства і документ, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України, дійсний поліс медичного страхування.

Строк дії посвідки на тимчасове проживання для відповідних категорій іноземців та осіб без громадянства у випадку, визначеному ч.14 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» становить один рік. Строк дії посвідки на тимчасове проживання може бути продовжено необмежену кількість разів, за наявності підстав, передбачених законом.

Тобто, наведені норми передбачають право для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України з метою возз`єднання сім`ї за наявності укладеного шлюбу з громадянином України та посвідки на тимчасове проживання. Посвідка про тимчасове проживання на території України видається на підставі заяви іноземця та документу, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України та діє строком до одного року з можливістю її подальшого продовження.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018р. № 322 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання (далі Порядок №322) із змісту п.1 якого посвідка на тимчасове проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

В п.67 Порядку № 322, передбачено, що після закінчення строку дії посвідки іноземець та особа без громадянства зобов`язані в семиденний строк знятися з реєстрації місця проживання та виїхати за межі України. При цьому посвідка здається до територіального органу/територіального підрозділу ДМС.

Із змісту ч.1 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» видно, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

п.7, п.19 Порядку № 322 визначено, що обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни інформації, внесеної до посвідки; 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) закінчення строку дії посвідки; 4) непридатності посвідки для подальшого використання.

У разі закінчення строку дії посвідки документи для її обміну можуть бути подані не пізніше ніж за 15 робочих днів до дати закінчення строку її дії. У такому випадку посвідка, що підлягає обміну, після прийому документів повертається особі та здається нею під час отримання нової посвідки.

В абз.3 п.21 Порядку № 322 видно, що іноземець або особа без громадянства мають право повторно звернутись до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта в разі зміни або усунення обставин, у зв`язку з яким їм було відмовлено в прийняття документів, за умови дотримання строків, визначених п.17, п.19 цього Порядку.

Системний аналіз вказаних норм дає підстави для висновків суду, що після закінчення строку дії посвідка на тимчасове проживання в Україні підлягає обміну, для чого іноземцю необхідно подати до територіального органу ДМС відповідну заяву та документи у строки не пізніше ніж за 15 робочих днів до дати закінчення строку дії посвідки.

Не приймає колегія суддів доводи апелянта про те, що він мав намір подати документи для обміну посвідки до територіального органу ДМС. Проте, відмовлено у прийнятті документів та повідомлено, що адміністративні послуги щодо обміну посвідки тимчасово не здійснюються у зв`язку із діючим на території України карантином та повідомлено, що для обміну посвідки можна буде звернутись після закінчення карантину виходячи з наступних підстав.

В п.п.3 п.2 розділу 2 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України , спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби(COVID-19)» від17.03.2020р. видно, що на період встановлення карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) з дня оголошення карантину зупиняється перебіг строків звернення за отриманням адміністративних та інших послуг та строків надання цих послуг, визначених законом. Від дня припинення карантину перебіг цих строків продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

Отже, кінцевий строк дії (19.03.2021р.) посвідки № НОМЕР_3 на тимчасове проживання ОСОБА_1 , припадав на період дії на території України карантину, під час якого, зупиняється перебіг строків звернення за отриманням адміністративних послуг та строків надання адміністративних послуг.

21.09.2021р. Законом України «Про внесення зміни до розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», внесено зміни у п.п. 3 п.2 розділу II «Прикінцеві положення" Закону України № 530-IX. Зокрема, передбачено відновлення перебігу строків надання адміністративних послуг, які були зупинені на період встановлення карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Тобто, даним законом, який набрав чинності з моменту його опублікування 10.10.2021р. відновлено перебіг строків надання адміністративних послуг, які були зупинені на період встановлення карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Колегія суддів звертає увагу апелянта, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази які підтверджують ту обставину, що після відновлення перебігу строків надання адміністративних послуг, а саме після 10.10.2021р. останній звертався до Управління Державної міграційної служби України у Тернопільській області з заявою та пакетом документів для обміну посвідки на тимчасове проживання, термін дії якої закінчися.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що позивач, не вжив заходів щодо подання документів для обміну посвідки на тимчасове проживання, строк дії якої закінчився та фактично допустив пасивну бездіяльність щодо дотримання вимог міграційного законодавства.

Крім того, ОСОБА_1 під час перебування на території України на законних підставах не реалізував своє право на продовження строку тимчасового перебування на території України, документування посвідкою на тимчасове проживання в Україні, оформлення документів для надання дозволу на імміграцію, надання дозволу на імміграцію в Україну, документування посвідкою на постійне проживання в Україні.

Щодо доводів апелянта про можливість загрози життю та свободі чи його переслідування у країні походження колегія суддів зазначає наступне.

ч.1 ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн :

- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства),належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду ,який забезпечує життя;

- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

В п.14 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» видно, що нелегальний мігрант іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951року і Протоколу щодо статусу біженців1967року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженця 1967 року видно, що поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Тобто, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази які підтверджують ту обставину, що ОСОБА_1 звертався до компетентних органів із заявами визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Тобто, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Колегія суддів звертає увагу апелянта, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у п.1 ч.1 ст.1Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таким чином, обставини можливості загрози життю та свободі апелянта чи його переслідування та його побоювання щодо повернення до країни походження ґрунтуються лише на припущеннях.

Крім цього, апелянтом не надав жодного письмового доказу щодо вчинення будь яких дій для його захисту шляхом отримання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту.

Щодо покликань апелянта на відомості в інтернет ресурсах щодо не підтримки вторгнення Російської Федерації на територію України колегія суддів зазначає наступне.

Вказані відомості не можуть бути належним та допустимим доказом загрози життю та свободі, оскільки не стосуються конкретно апелянта, а тому колегія суддів такі відхиляє.

Разом з тим, не приймає до уваги колегія суддів доводи апелянта, що зареєстрований шлюб з громадянкою України надає йому право законного перебування на території України, оскільки оспорюване рішення стосується виключно позивача який порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства та відповідач не вчиняв жодних протиправних дій, які б були направлені на роз`єднання сім`ї. Факт перебування апелянта у зареєстрованому шлюбі із громадянкою України не є правовою підставою для автоматичного залишення останнього на території України поза межами встановлених строків та чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від вчинення порушень міграційного законодавства України.

Не приймає до уваги також колегія суддів доводи апелянта про його побоювання повернутись до країни походження, оскільки є припущенням, а обставини які б свідчили про обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань з політичних причин у разі його повернення до країни походження не підтверджені належними та допустимими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області діяв в межах повноважень та у спосіб визначений законами та Конституцією України.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Також згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

В ст.242 КАС України видно, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.229,308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 травня 2022 року у справі № 607/5779/22 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді В. З. Улицький
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 19.08.2022р.