Справа № 826/9242/16
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2022-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2022 року м. Київ № 826/9242/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГенеральної прокуратури України
провизнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У 2016 році до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Генеральної прокуратури України (далі по тексту - ГПУ), у якому просив:

1) визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України № 04-дц від 31 травня 2016 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення ОСОБА_1 ;

2) зобов`язати Генеральну прокуратуру України поновити ОСОБА_1 на посаді, з якої його звільнено та поновити класний чин «старший радник юстиції»;

3) стягнути з Генеральної прокуратури України на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що наказом Генерального прокурора України № 04-дц від 31 травня 2016 року до нього застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади прокурора відділу екстрадиції управління Міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України та з органів прокуратури з позбавленням класного чину "старший радник юстиції". Разом з тим, стягнення застосовано у зв`язку з встановлення вини у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), учасником якого був позивач. Однак, позивач наголошує на тому, що на час видання оскаржуваного наказу особу, що скоїла ДТП не встановлено, а вручена йому підозра у вчиненні ним правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України не є підставою для звільнення.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову, якою адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України № 04-дц від 31 травня 2016 про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності; поновлено позивача на посаді прокурора відділу екстрадиції управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України починаючи 31 травня 2016 року; стягнуто з Генеральної прокуратури України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01 червня 2016 року по 11 жовтня 2017 року включно в розмірі 267 050, 70 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 06 серпня 2020 року постанову Окружного адміністративного суду від 14 липня 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року у цій справі скасовано, а справу направлено на новий розгляд.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 серпня 2020 року справу №826/9242/16 розподілено на суддю Погрібніченка І.М.

Ухвалою від 19 серпня 2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва прийняв до провадження адміністративну справу №826/9242/16 та вирішив її подальший розгляд здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Вказаною ухвалою відповідачу надано час для надання відзиву протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, з урахуванням правових висновків Верховного Суду викладених в постанові від 06 серпня 2020 року.

21 вересня 2020 року від Офісу Генерального прокурора (який є правонаступником Генеральної прокуратури України) надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що позов є безпідставним та необґрунтованим, оскільки оскаржуваним наказом Генерального прокурора України від 31 травня 2016 року №04-дц на підставі пунктів 5, 6 частини першої статті 43 Закону України «Про прокуратуру», абзацу 1 частини другої статті 46-2 Закону України «Про прокуратуру», частини першої статті 8, пункту 6 статті 9, статей 10, 11 Дисциплінарного статуту України, пункту 10 Положення про класні чини працівників органів прокуратури України, за порушення вимог Закону України «Про прокуратуру», Присяги працівника прокуратури, правил прокурорської етики, вчинення дій, що порочать звання прокурора, ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу екстрадиції управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України та з органів прокуратури з позбавленням класного чину «старший радник юстиції», присвоєного наказом Генерального прокурора України від 15 лютого 2005 року №223к.

Підставою для застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення слугувало встановлення Генеральною прокуратурою України у ході досудового розслідування кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України, його причетності до керування власним автомобілем та зіткнення з мотоциклом під керуванням ОСОБА_2 , внаслідок чого останній від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події. З метою уникнення кримінальної відповідальності ОСОБА_1 самовільно залишив місце дорожньо-транспортної пригоди та в подальшому позбувся автомобіля, тим самим приховавши його від експертного дослідження. Під час з`ясування обставин події та у ході досудового розслідування свою причетність до дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 безпідставно заперечував. На підставі зібраних доказів ОСОБА_1 30 травня 2016 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України.

Оскільки ОСОБА_1 своїми діями грубо порушив вимоги Закону України «Про прокуратуру», Кодексу професійної етики та поведінки працівника прокуратури, Присягу працівника прокуратури, тобто скоїв проступок, який порочить його як працівника прокуратури і є несумісним з подальшим перебуванням в органах прокуратури, Генеральним прокурором України прийнято рішення про звільнення його із займаної посади.

Також, відповідач зазначив, що твердження позивача про те, що вчинення кримінальних правопорушень має бути доведено судом і звільнення можливе лише за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили, є помилковим, оскільки, як в Законі України «Про прокуратуру», так і в Дисциплінарному статуті прокуратури України, не йдеться про можливість застосування даної підстави для звільнення виключно у разі притягнення особи до кримінальної відповідальності. Відсутність кримінальної відповідальності за вчинення певних дій не є тотожним із застосуванням до позивача дисциплінарної відповідальності за вчинення дій, що дискредитують звання працівника прокуратури.

При цьому, 26 лютого 2021 року від Офісу Генерального прокурора надійшли письмові пояснення, у яких зазначено, що вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 08 грудня 2020 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України, та призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

16 червня 1998 позивач призначений прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ при провадженні дізнання і досудового слідства Управління нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ при провадженні оперативно-розшукової діяльності, дізнання та досудового слідства Головного управління нагляду за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання та досудове слідство Генеральної прокуратури м. Києва.

06 серпня 2015 року позивач у зв`язку із зміною структури Генеральної прокуратури України переведений прокурором відділу екстрадиції управління міжнародно-правового співробітництва.

30 травня 2016 року позивачу повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України.

31 травня 2016 року наказом № 04-дц Генерального прокурора України про притягнення до дисциплінарної відповідальності позивач звільнений з посади, яку обіймав та з органів прокуратури за порушення вимог Закону України «Про прокуратуру», Присяги працівника прокуратури України, Правил прокурорської етики, вчинення дій, що порочать звання прокурора з позбавленням класного чина «старший радник юстиції».

Також у наказі наведені обставини, які слугували підставою для таких висновків.

Не погоджуючись із вищезазначеним наказом відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 4 розділу XII «Прикінцеві положення» Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру», постанов Верховної Ради України від 06 листопада 1991 року №1795 та №1796 втрачають чинність одночасно з втратою чинності пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу 1 частини другої статті 462, статті 47, частини першої статті 49, частини п`ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої, одинадцятої статті 501, частини третьої статті 512, статті 53 щодо класних чинів Закону України від 05 листопада 1991 року №1789-XII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1789).

Відповідно до підпункту 1 пункту 3 розділу XII Закону №1697 вищевказані статті Закону №1789 стосовно осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності Закону №1697, діяли на момент виникнення спірних відносин.

Відповідно до положень статті 43 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» (далі по тексту - Закон №1697- VII) прокурора може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження з таких підстав, зокрема, 5) вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури; 6) систематичне (два і більше разів протягом одного року) або одноразове грубе порушення правил прокурорської етики.

Притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності не виключає можливості притягнення його до адміністративної чи кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом.

При цьому, підстави для звільнення працівників прокуратури наведені у статті 46-2 Закону України від 05 листопада 1991 року №1789-XII «Про прокуратуру» (далі по тексту - Закон №1789-XII).

Так, згідно статті 46-2 Закону №1789-XII прокурори і слідчі можуть бути звільнені з роботи на загальних підставах, передбачених законодавством про працю. Прокурори і слідчі підлягають звільненню з органів прокуратури, у тому числі з позбавленням класного чину, також у таких випадках:

1) недотримання пов`язаних із проходженням служби в органах прокуратури вимог, передбачених частиною шостою статті 46 цього Закону, та інших вимог і обмежень, які встановлюються законом;

2) порушення «Присяги працівника прокуратури» чи відмови від її прийняття;

3) набрання законної сили обвинувальним вироком щодо них;

4) за результатами атестації у разі невідповідності працівника займаній посаді;

5) припинення громадянства України;

6) притягнення до відповідальності згідно з Дисциплінарним статутом прокуратури України;

7) набрання законної сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до відповідальності за адміністративне корупційне правопорушення, пов`язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції»;

8) у разі неможливості або відсутності згоди на переведення на іншу посаду у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі.

Таким чином, статтею 46-2 Закону №1789-XII встановлені додаткові підстави звільнення працівника прокуратури з органів прокуратури.

У відповідності до статті 48 Закону №1789-XII за порушення закону, неналежне виконання службових обов`язків чи скоєння ганебного вчинку прокурори і слідчі несуть відповідальність згідно з Дисциплінарним статутом прокуратури України, який затверджується Верховною Радою України.

Дисциплінарний статут прокуратури України затверджений постановою Верховної Ради України від 06 листопада 1991 року №1796-ХІІ (далі по тексту - Дисциплінарний статут).

Статтею 1 Дисциплінарного статуту визначено, що важливою передумовою успішного виконання покладених на прокуратуру функцій є компетентність та особиста дисципліна прокурорів і слідчих прокуратури.

Відповідно до статті 2 Дисциплінарного статуту працівники прокуратури повинні мати високі моральні якості, бути принциповими і непримиренними до порушень законів, поєднувати виконання своїх професійних обов`язків з громадянською мужністю, справедливістю та непідкупністю. Вони повинні особисто суворо додержувати вимог закону, виявляти ініціативу в роботі, підвищувати її якість та ефективність і сприяти своєю діяльністю утвердженню верховенства закону, забезпеченню демократії, формуванню правосвідомості громадян, поваги до законів, норм та правил суспільного життя.

Будь-які порушення прокурорсько-слідчими працівниками законності та службової дисципліни підривають авторитет прокуратури, завдають шкоди інтересам держави та суспільства.

У відповідності до частини першої статті 8 Дисциплінарного статуту Дисциплінарні стягнення щодо прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури застосовуються за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків або за проступок, який порочить його як працівника прокуратури.

Згідно з положеннями статті 9 Дисциплінарного статуту дисциплінарними стягненнями є: 1) догана; 2) пониження в класному чині; 3) пониження в посаді; 4) позбавлення нагрудного знаку «Почесний працівник прокуратури України»; 5) звільнення; 6) звільнення з позбавленням класного чину.

Частиною першою статті 10 Дисциплінарного статуту передбачено, що Генеральний прокурор України має право застосовувати дисциплінарні стягнення, зазначені у статті 9 цього Статуту, в повному обсязі, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 11 Дисциплінарного статуту прокуратури України дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню вини та тяжкості проступку. Прокурор, який вирішує питання про накладення стягнення, повинен особисто з`ясувати обставини проступку та одержати письмове пояснення від особи, яка його вчинила. В разі необхідності може бути призначено службову перевірку.

Також, згідно зі статтею 48-1 Закону №1789-XII прокурори і слідчі прокуратури зобов`язані неухильно дотримуватися вимог Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури у своїй службовій діяльності та поза нею. Порушення прокурором і слідчим прокуратури вимог Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з положеннями статті 1 Кодексу професійної етики його завданнями є: забезпечення ефективного здійснення працівниками прокуратури своїх професійних обов`язків на підставі додержання принципів верховенства права, законності, суспільної моралі та високої культури; підвищення авторитету органів прокуратури та сприяння зміцненню довіри громадян до них; створення умов для розвитку у працівників прокуратури почуття справедливості, відповідальності, відданості справі, додержання загальнолюдських моральних цінностей, запобігання проявам корупції; формування принципової морально-правової позиції у взаєминах з колегами по службі та керівництвом.

Відповідно до статті 2 Кодексу професійної етики його дія поширюється на всіх працівників органів прокуратури. Вимоги Кодексу є обов`язковими з моменту призначення на посаду та ознайомлення з його положеннями, про що робиться письмовий запис в особовій справі працівника прокуратури.

Статтею 4 Кодексу професійної етики визначено, що професійна діяльність працівників прокуратури ґрунтується на принципах: - верховенства права та законності; - поваги до прав і свобод людини і громадянина; - незалежності та самостійності; - політичної неупередженості та нейтральності; - толерантності; - рівності перед законом, презумпції невинуватості; - справедливості та об`єктивності; - професійної честі і гідності, формування довіри до прокуратури; - конфіденційності; - прозорості службової діяльності; - утримання від виконання незаконних рішень чи доручень; - недопущення конфлікту інтересів; - компетентності та професіоналізму; - зразковості поведінки та дисциплінованості.

Згідно положень статті 5 Кодексу професійної етики професійна діяльність працівника прокуратури має ґрунтуватися на неухильному дотриманні конституційних принципів верховенства права та законності.

Працівник прокуратури має дотримуватися принципів рівності всіх перед законом, не допускати жодних проявів дискримінації (стаття 8 Кодексу професійної етики).

Згідно зі статтею 9 Кодексу професійної етики працівник прокуратури зобов`язаний діяти справедливо, неухильно дотримуючись вимог закону щодо підстав, порядку та умов реалізації конституційних повноважень прокуратури, бути об`єктивним у своїх стосунках з органами влади, громадськістю та окремими особами. Він має усвідомлювати соціальну значущість прокурорської діяльності, міру відповідальності перед суспільством у забезпеченні захисту прав людини і громадянина та відстоюванні інтересів держави. Працівник прокуратури має прагнути досягнення справедливого балансу між правами та свободами особи і загальними інтересами суспільства. Він повинен дотримуватися пріоритету інтересів: представляючи інтереси держави у відносинах з іншими особами, зобов`язаний діяти виключно в інтересах держави.

Працівник прокуратури повинен постійно дбати про свою компетентність, професійну честь і гідність. Своєю самовідданістю, неупередженістю, сумлінним виконанням службових обов`язків сприяти підвищенню авторитету прокуратури та зміцненню довіри громадян до неї (стаття 10 Кодексу професійної етики).

Відповідно до статті 18 Кодексу професійної етики працівник прокуратури не має права використовувати своє службове становище в особистих інтересах або в інтересах інших осіб.

Згідно з пунктом 10 Положення про класні чини працівників органів прокуратури України, затвердженим постановою Верховної Ради України від 06 листопада 1991 року №1795 (далі - Положення №1795), працівники органів прокуратури, яким присвоєно класні чини, перебувають у них довічно. Позбавлення класного чину може мати місце при звільненні працівника з органів прокуратури за проступки, що порочать його.

Виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про прокуратуру», Дисциплінарного статуту, порушення присяги і дисциплінарне правопорушення може бути наслідком недотримання, порушення працівником прокуратури як правових, так і етичних (моральних) засад проходження публічної служби. Звільнення за порушення Присяги працівника прокуратури може мати місце тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.

Згідно правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року у справі № 21-403а12, аналізуючи текст Присяги, можна дійти висновку, що в основі поведінки державного службовця закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, порушення яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи Присягу, державний службовець покладає на себе не тільки певні службові зобов`язання, але й моральну відповідальність за їх виконання. У зв`язку з цим як порушення Присяги слід розуміти скоєння державним службовцем проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження авторитету державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків. Тобто, як порушення Присяги, так і дисциплінарне правопорушення може бути наслідком недотримання, порушення державним службовцем як правових, так і етичних (моральних) норм, а дисциплінарне правопорушення пов`язується лише з порушенням правових вимог щодо проходження публічної служби.

Аналогічна правова позиція викладена також в постановах Верховного Суду України від 04 червня 2013 року №21-167а13 та від 09 липня 2013 року № 21-217а13.

Суд зазначає, що вчинення особою, яка проходить службу в органах прокуратури, проступку, що порочить її як працівника прокуратури, порушення присяги та правил професійної етики є самостійною правовою підставою для притягнення такого працівника до дисциплінарної відповідальності.

При цьому звільнення особи за порушення Присяги є найсуворішою санкцією відповідальності, яка підлягає застосуванню за конкретні надзвичайно тяжкі проступки, як за фактом їх вчинення, так і за наслідками, до яких вони призводять, та не може бути обґрунтовано лише загальними фразами. Такі діяння повинні бути належним чином з`ясовані та досліджені, а звільнення - обґрунтованим.

Як вбачається зі спірного наказу Генеральної прокуратури України від 31 травня 2016 року № 04 -дц, генеральною прокуратурою України в ході досудового розслідування кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України встановлено, що близько 21.45 год. 08 жовтня 2013 року на той час старший прокурор відділу екстрадиції міжнародно - правового управління Генеральної прокуратури України Ніщенко Б.М., керуючи у стані алкогольного сп`яніння належним йому автомобілем «Audi A 8», д.н.з.с. НОМЕР_1 , у районі будинку № 126 -А по проспекту Червонозоряному (проспект Лобановського) у м. Києві не впорався з керуванням, виїхав на зустрічну смугу та вчинив зіткнення з мотоциклом «Yamaha», д.н.з.с. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події.

З метою уникнення кримінальної відповідальності позивач самовільно залишив місце ДТП, а в подальшому позбувся автомобіля, тим самим приховавши його від експертного дослідження. Під час з`ясування обставин події та у ході досудового розслідування проявив нещирість, заперечуючи свою причетність до ДТП.

На підставі зібраних доказів ОСОБА_1 30 травня 2016 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України. Указана подія набула негативного суспільного резонансу та завдала шкоди авторитету органів прокуратури України.

Вказаним наказом визначено, що своїми діями позивач грубо порушив вимоги Закону України «Про прокуратуру», Присягу працівника прокуратури України, Правил прокурорської етики, вчинення дій, що порочать звання прокурора та є несумісними з подальшим перебуванням на роботі в органах прокуратури.

Вказаних висновків Генеральний прокурор України дійшов в результаті аналізу наступних документів:

- повідомлення про підозру від 30 травня 2015 року;

- повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри від 29 вересня 2016 року;

- повідомлення Генеральної прокуратури України про завершення досудового розслідування та відкриття матеріалів кримінального провадження від 07 жовтня 2016 року №29/2-36701-16;

- листа Міністерства внутрішніх справ України від 10 липня 2014 року №13/4/4-12835;

- пояснень слідчого ВР ДТП СУ ГУМВС ОСОБА_3 ;

- пояснень старшого прокурора відділу процесуального керівництва управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури м. Києва Давідяна О.Н.

З наведених вище документів встановлено, що у ході досудового розслідування кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, встановлено причетність ОСОБА_1 до керування власним автомобілем в стані алкогольного сп`яніння та зіткнення з мотоциклом під керуванням ОСОБА_2 , внаслідок чого останній від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події.

Вказані обставини слугували підставою для застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з посади з позбавленням класного чина «старший радник юстиції».

З огляду на викладене, суд зазначає, що згідно зі Стандартами професійної відповідальності та викладення основних обов`язків та прав прокурорів, прийнятими Міжнародною асоціацією прокурорів 23 квітня 1999 року, прокурори повинні: завжди підтримувати честь і гідність професії; поводитись професійно, відповідно до закону, правил та етики їхньої професії; у будь-який час дотримуватись найвищих норм чесності.

Відповідно до пункту 2.1 наказу Генерального прокурора України від 22 вересня 2014 року №17гн «Про організацію роботи з питань внутрішньої безпеки в органах прокуратури України» (втратив чинність згідно з наказом Генерального прокурора України від 07 червня 2017 року №167) до ганебних вчинків, скоєних прокурорами чи слідчими, слід відносити кримінальні, корупційні правопорушення, керування транспортними засобами у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння або відмову від проходження огляду з метою виявлення стану сп`яніння, порушення Присяги працівника прокуратури і Кодексу професійної етики, які дискредитують їх як працівників прокуратури та шкодять авторитету органів прокуратури.

Отже, для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності за такий дисциплінарний проступок, як одноразове грубе порушення правил прокурорської етики, необхідно установити, зокрема, факт поведінки, що скомпрометувала звання працівника прокуратури, зашкодила репутації працівника прокуратури та авторитету прокуратури, викликала негативний громадський резонанс.

При цьому обов`язкова наявність судового рішення, яким би було визнано особу прокурора винною у вчиненні кримінального правопорушення, склад якого передбачав би відповідні діяння, не є умовою для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності.

Факт керування ОСОБА_1 власним автомобілем в стані алкогольного сп`яніння та зіткнення з мотоциклом під керуванням ОСОБА_2 , в результаті чого останній від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події, внаслідок чого відкрито кримінальне провадження стосовно позивача, компрометує звання працівника прокуратури, підриває авторитет органів прокуратури в цілому та викликає негативний громадський резонанс.

Зазначені вище правові положення у сукупності з обставинами, встановленими в межах кримінального провадження, а також матеріалами справи, свідчать про наявність у діях ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, а саме одноразового грубого порушення правил прокурорської етики.

Усупереч доводам позивача, обставини вчинення ним дисциплінарного проступку підтверджуються не лише копіями матеріалів кримінального провадження №0002651, наданих органом досудового розслідування, що відповідає положенням частини першої статті 222 КПК України, а й матеріалами перевірки, проведеної управлінням внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури.

При цьому, суд зазначає, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини не є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) притягнення до дисциплінарної відповідальності на основі відомостей про факти, встановлені у кримінальному провадженні, якщо такі відомості аналізувалися в контексті правил службової етики, навіть якщо особа була у кримінальному провадженні виправданою (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 06 жовтня 1982 року у справі «X. v. Austria» про неприйнятність заяви № 9295/81) чи таке провадження було закрите (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 07 жовтня 1987 року у справі «C. v. the United Kingdom» про неприйнятність заяви № 11882/85). Більше того, гарантована пунктом 2 статті 6 Конвенції презумпція невинуватості застосовується до процедури, яка за своєю суттю є кримінальною і в межах якої суд робить висновок про вину особи саме у кримінально-правовому сенсі (рішення Європейського суду з прав людини від 11 лютого 2003 року у справі «Ringvold v. Norway», заява № 34964/97). Отже, зазначена гарантія не може бути поширена на дисциплінарні й інші провадження, які згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції охоплюються поняттям спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

З огляду на викладене, суд вважає, що оскаржуваний наказ Генерального прокурора України від 31 травня 2016 року №04-дц про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 та накладення на нього дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури з позбавленням класного чина, прийнятий у спосіб, на підставі та в межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України.

Крім того, суд звертає увагу на те, що вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 08 грудня 2020 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України, та призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Поряд із цим, суд відхиляє доводи позивача стосовно того, що звільнення без проведення службового розслідування є неправомірним, оскільки постановою Верховного Суду від 06 серпня 2020 року, під час перегляду постанови Окружного адміністративного суду від 14 липня 2017 року та постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року у цій справі, було висловлено позицію, стосовно того, що вимог щодо обов`язковості проведення перевірки (розслідування) щодо причетності ОСОБА_1 до подій дорожньо - транспортної пригоди та складання про це висновку, ані приписи статті 11 Дисциплінарного статуту прокуратури України, ані положення пункту 2.2.1. Інструкції про порядок проведення службових розслідувань (перевірок) в органах прокуратури України, затвердженою наказом Генерального прокурора України від 24 вересня 2014 року №104 не встановлюють.

Також, як зазначено в постанові Верховного Суду України від 14 березня 2017 року у справі №П/800/160/16, посилання заявника на незаконність спірного розпорядження через непроведення службового розслідування за умови, коли нормативним документом не передбачено обов`язковість його проведення, є безпідставним.

При цьому, матеріалами справи підтверджується, що наказ Генерального прокурора України від 31 травня 2016 року наказом № 04-дц винесений відповідачем у строки, визначені статтею 12 Дисциплінарного статуту, оскільки такий наказ був винесений після оголошення 30 травня 2016 року ОСОБА_1 повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України, а тому доводи позивача стосовно порушення відповідачем такого строку спростовуються матеріалами справи.

Частинами першою та другою статті 235 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного наказу Генерального прокурора України від 31 травня 2016 року №04-дц про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 та накладення на нього дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури з позбавленням класного чина, підстави для задоволення вимог про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.

Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Крім того, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, судові витрати не підлягають розподілу між сторонами.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 257 - 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.М. Погрібніченко