Справа № 484/4085/19
Суддя: Мельник О.М.
Дата ухвалення: 2022-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2022 р. № 484/4085/19
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мельника О.М., розглянув в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідача:Державної фіскальної служби України, Львівська площа, 8, м. Київ, 04053, Головного управління ДФС у Миколаївській області, вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001

про:визнання протиправною та скасування вимоги від 19.02.2019 р. № Ф-4213-54; зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Державної фіскальної служби України та Головного управління ДФС у Миколаївській області (далі-відповідач) про визнання протиправною та скасування вимоги від 19.02.2019 р. № Ф-4213-54; зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в грудні 2009 року позивачем було отримано свідоцтво про державну реєстрацію його як фізичної особи-підприємця, але підприємницькою діяльністю він не займався. Податковим органом сформовано вимогу про сплату боргу від 19.02.2019 р. № Ф-4213-54, якою повідомлено позивача про те, що сума заборгованості зі сплати єдиного внеску становить 18276,72 грн. Позивачем було направлено на адресу ДФС України скаргу. Рішенням ДФС України від 26.07.2019 скарга позивача була залишена без розгляду. Позивач не згодний з вимогою про сплату боргу, вважає її сформованою поза межами законодавчо визначених строків, звернувши увагу, що з моменту його реєстрації в 2009 року як фізична особа - підприємець, він не здійснював підприємницьку діяльність і не подавав звіти і тому перед нарахуванням заборгованості з несплати ЄСВ контролюючий орган повинен був провести перевірку. Також, позивач зазначив, що відповідно до вимог чинного законодавства, у разі наявності на кінець календарного місяця недоїмки зі сплати єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскальний орган формує та надсилає платнику податку вимогу про сплату такої недоїмки.

Відповідач надав відзив на позов, в задоволенні якого просив відмовити зазначивши, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційних систем органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Відповідач звертає увагу, що згідно з п. 59.1 ст. 59 Податкового кодексу України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення рішення.

Відповідно до внесених змін до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», з 01.01.2017 року на фізичних осіб-підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, у разі відсутності у них доходів у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду покладено обов`язок самостійно визначати базу для нарахування ЄСВ.

Отже станом на 31.01.2019 року позивачу було нараховано єдиний соціальний внесок на загальну суму боргу в розмірі 18276,72 грн. за 2017-2018 роки та на підставі даних ІС «Податковий блок» було сформовано вимогу про сплату боргу, відповідно до норм чинного законодавства, у зв`язку з чим, дана вимога є правомірною та законною.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, суд встановив таке.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Позивач з 10.12.2009 року зареєстрований як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування. Того ж дня Позивача взято на облік як платника єдиного внеску.

Відповідно до інформаційної бази даних ІС «Податковий блок» в інтегрованій картці платника існують такі нарахування: Нараховано за 2017 рік - 09.02.2018 р. - 8 448,00 грн.; Нараховано за І кв. 2018р. - 19.04.2018 р. - 2 457,18 грн.; Нараховано за II кв. 2018р. - 19,07.2018 р. - 2 457,18 грн.; Нараховано за III кв. 2018р.- 19.10.2018 р. - 2 457,18 грн.; Нараховано за IV кв. 2018р.- 21.01.2019 р. - 2 457,18 грн.

Враховуючи наявність заборгованості в сумі 18 276,72 грн. в АІС «Податковий блок» в автоматичному режимі сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) від 19.02.2019 №Ф-4213-54, яка була направлена позивачу засобами поштового зв`язку з рекомендованим повідомленням про вручення..

У позовній заяві позивач зазначив, що він підприємницьку діяльність не здійснював, звіти до податкового органу не подавав.

Суд встановив, що податковий борг у сумі 18 276,72 грн. виник в результаті несплати позивачем єдиного соціального внеску за період з 2017 по 2018 роки.

Відповідно до ч.5 ст.8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон України № 2464), єдиний внесок для всіх платників єдиного внеску (крім пільгових категорій) встановлено у розмірі 22 відсотки до визначеної ст. 7 Закону України № 2464 бази нарахування єдиного внеску.

Тобто мінімальна суми єдиного внеску на місяць для фізичних осіб-підприємців:

у 2017 році становила 704,00 грн. (3200,00*22 відсотки),

у 2018 році - 819,06 (3723,00*22 відсотки),

Вказані нарахування підтверджені даними інтегрованої картки платника податку.

Матеріалами справи підтверджено, що 19.02.2019 року податковим органом сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-4213-54 на суму 18 276,72 грн. (недоїмка), яку надіслано на адресу позивача та відповідно, яка була направлена позивачу засобами поштового зв`язку з рекомендованим повідомленням про вручення.

Також суд встановив, що не погоджуючись з податковою вимогою позивач звернувся зі скаргою в адміністративному порядку до ДФС України.

Незгода позивача з отриманою податковою вимогою та відповідь ДФС України й стали підставою для звернення до суду з цим позовом.

Проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, враховуючи обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги не належать задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п. 2 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з п. 4 ст. 4 Закону України №2464, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Також, Законом передбачено, що платник єдиного внеску зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску (п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону України №2464).

Так, відповідно до ч. 4 ст. 5 цього Закону, обов`язки платників єдиного внеску виникають:

у осіб, зазначених в абзацах другому, третьому, п`ятому та сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, - з дня їх державної реєстрації відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань";

у осіб, зазначених в абзацах четвертому, шостому та сьомому пункту 1, пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - з початку провадження відповідної діяльності.

Таким чином, аналіз наведених статей Закону України №2464 доводить, що фізична особа - підприємець має обов`язки платника єдиного внеску з дня її державної реєстрації, а тому доводи позивача, що він не здійснював підприємницьку діяльність, а отже не має обов`язків зі сплати єдиного внеску, судом відхиляються.

Суд зазначає, що з 01.01.2017 року до ст. 7 даного Закону було внесено зміни, одна з яких стосується порядку нарахування єдиного соціального внеску фізичними особами - підприємцями та особам, які проводять незалежну професійну діяльність, у разі відсутності у них доходу у звітному році або окремому місяці звітного року.

Пунктом 3 ч. 1 статті 7 Закону, зазначено, що для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування єдиний внесок нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно з ч. 5 ст. 7 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати.

Відповідно до п. 5 ст. 8 Закону, Єдиний внесок для платників, передбачених п. 4 ст. 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Отже, відповідно до вищенаведених приписів Закону України № 2464, фізичні особи-підприємці, у тому числі й ті, які обрали спрощену систему оподаткування, з 2017 року мали нараховувати єдиний соціальний внесок за себе у розмірі не меншому ніж 704 грн., незалежно від отриманого доходу, який обчислений виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, а саме: відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» встановлювався розмір мінімальної заробітної плати на весь 2017 рік 3200 грн., тобто 3200*22/100=704. Отже за цілий 2017 рік розмір єдиного соціального внеску складає: 704*12=8448 грн.

Законом України «Про державний бюджет України за 2018 рік» розмір мінімальної заробітної плати встановлено - 3728 грн., тобто за один квартал 2018 року - визначений розмір ЄСВ складає: 3723*22/100*3=2457,18 грн.*4(кв.)=9828,72 грн.

З урахуванням вище встановлених та з`ясованих судом обставин, та вище приведених норм Закону України № 2464 суд доходить висновку, що позивач є платником єдиного внеску незалежно від того чи здійснював він підприємницьку діяльність, чи отримував дохід.

Відповідно до ч.4, 6 ст.4 Закону України №2464, особи, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або за вислугу років, або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, також особи, зазначені у пунктах 4 і 5 частини першої цієї статті, які мають основне місце роботи, звільняються від сплати за себе єдиного внеску за місяці звітного періоду, за які роботодавцем було сплачено страховий внесок за таких осіб у розмірі не менше мінімального страхового внеску. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску за умови самостійного визначення за місяці звітного періоду, за які роботодавцем було сплачено страховий внесок за таких осіб у розмірі менше мінімального страхового внеску, бази нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Проте суду не надані докази на підтвердження наявності таких обставин та підстав звільнення від сплати єдиного внеску.

Тому, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у позивача виникла заборгованість по сплаті єдиного внеску в загальній сумі 18276,72 грн. У зв`язку з чим, податковим органом сформовано та направлено на адресу позивача вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-4213-54 від 19.02.2019.

Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону України №2464, податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.

Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена з метою стягнення недоїмки з єдиного внеску у разі його несплати платником у визначені цим Законом строки, надсилається податковим органом платнику в паперовій та/або електронній формі у порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України.

У разі несплати частини суми страхових внесків, що сплачується за рахунок коштів державного бюджету відповідно до Закону України "Про державну підтримку сільського господарства України", податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, інформує про це платників єдиного внеску.

Окрім викладеного, позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до ст. 4 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі Інструкції) вимога про сплату боргу формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з ІТС за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції, а надсилається вимога про сплату боргу, якщо дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів та якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску і повинна крім загальних реквізитів, містити відомості про розмір боргу, в тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

У зв`язку з чим позивач звертає увагу суду на те, що з моменту реєстрації позивача з 2009 року, як фізична особо-підприємець, позивач не здійснював підприємницьку діяльність і не подав звіти, а тому контролюючий орган мав провести перевірку на предмет отримання позивачем доходів від підприємницької діяльності.

Надаючи оцінку цим доводам позивача, суд виходить з такого.

Так, відповідно до п. 1, 2 розділу VІ Інструкції № 449, до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

У разі виявлення платником своєчасно не нарахованих сум єдиного внеску такі платники зобов`язані самостійно обчислити ці внески, відобразити їх у звітності, що подається платником до податкових органів, та сплатити їх. До такого платника застосовуються штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.

Відповідно до ст. 4 розділу VI Інструкції «Про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі:

актів документальних перевірок,

звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з ІТС за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи, у тому числі відокремлених підрозділів юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Таким чином, Інструкцією передбачено формування вимоги не виключно на підставі актів перевірки.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що вимога про сплату недоїмки сформована на підставі облікових даних з ІТС, що відповідає вимогам Інструкції.

Також позивач посилається на те, що вимога направлена з порушенням строку, передбаченого Інструкцією.

Стосовно цих доводів суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 8 ст. 9 Закону України №2464, платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Згідно з п. 2 розділу VI Інструкції, у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції. За приписами п. 3 розділу VI зазначеної вище інструкції органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо, зокрема, платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску.

Орган доходів і зборів надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів з дня її винесення.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржувана вимога направлена після спливу встановленого Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування строку.

Однак, суд зазначає, що вказане процедурне порушення не впливає на законність самої вимоги та не звільняє платника від обов`язку сплачувати відповідні зобов`язання, неправомірність нарахування якого не спростовано під час розгляду справи.

Оскільки запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності Позивача внесено до реєстру 25 квітня 2019 року, то саме з цієї дати позивач не повинен сплачувати ЄСВ.

Таким чином, враховуючи вище встановлені та з`ясовані судом обставини, суд доходить висновку, що відповідачем доведено правомірність нарахування та сформування вимоги про сплати боргу позивачем.

Відповідно до ч.1, 3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи встановлені факти, суд дійшов висновку, що відповідач, заперечуючи проти позову довів, з посиланням на відповідні докази, правомірність свого рішення, а тому позовні вимоги не належать до задоволення.

З огляду на те, в задоволенні позову відмовлено, а судові витрати відповідачем не понесені, жодні судові витрати не належать стягненню з позивача на користь відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 77,90, 139, 246, 255, 295, 297 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Державної фіскальної служби України (Львівська площа, 8, м. Київ, 04053, ідентифікаційний код 39292197) та Головного управління ДФС у Миколаївській області, вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код 39394277) - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.М. Мельник