Справа № 240/6854/21
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2022-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

22 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 240/6854/21

адміністративне провадження № К/990/19963/22

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Данилевич Н.А., перевіривши касаційну скаргу Житомирської обласної прокуратури на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Житомирської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльність, стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

01 серпня 2022 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Житомирської обласної прокуратури, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Житомирської обласної прокуратури щодо несвоєчасного виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року у справі №240/7716/20, допущеного до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, за період із 06 жовтня 2020 року по 24 березня 2021 року;

- стягнути з Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року у справі №240/7716/20, допущеного до негайного виконання в частині поновлення на посаді, за період із 06 жовтня 2020 року по 24 березня 2021 року, у сумі 117001,17 грн.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року позов задоволено частково.

Суд визнав протиправною бездіяльність Житомирської обласної прокуратури щодо несвоєчасного виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року у справі №240/7716/20, допущеного до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді за період із 06 жовтня 2020 року по 24 березня 2021 року та стягнув з Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року у справі №240/7716/20, допущеного до негайного виконання в частині поновлення на посаді, за період із 06 жовтня 2020 року по 24 березня 2021 року, у сумі 106997,57 грн.

У задоволенні решти позовних вимог судом першої інстанції відмовлено.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2022 року апеляційну скаргу Житомирської обласної прокуратури залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено повністю.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Житомирської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльність, стягнення середнього заробітку змінено в частині суми стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, стягнуто з Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року у справі №240/7716/20, допущеного до негайного виконання в частині поновлення на посаді, за період з 06 жовтня 2020 року по 24 березня 2021 року, в сумі 117001,17 грн.

В іншій частині рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року залишено без змін.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У касаційній скарзі скаржник зазначає, що касаційну скаргу подано на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення статті 236 КЗпП України без урахування висновків, викладених у постановах Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 522/13736/15 від 10 жовтня 2019 року, Великої Палати Верховного Суду у справі №910/4518/16 від 30 січня 2018 року та у справі №711/8446/16-ц від 13 березня 2019 року.

Також скаржник покликається на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо застосування положень статті 117 КЗпП України.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). 3міст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, обставини, які формують зміст правовідносин i впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їx сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

Так, Суд відхиляє посилання скаржника на висновки, викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 522/13736/15 від 10 жовтня 2019 року, оскільки викладені висновки у цій справі, яка розглянута в порядку цивільного судочинства з суб`єктним складом, який відмінний від справи, що розглядається, стосувалися пропущеного строку звернення позивача до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, тому у зв`язку з порушенням позивачем строку звернення до суду застосування положень статті 236 КЗпП Верховним Судом по суті не вирішувалося та висновки щодо застосування вказаної норми Судом не викладались. Отже, правовідносини у справі 522/13736/15 не є подібними до правовідносин у справі, що розглядається.

Щодо посилання на висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №910/4518/16 від 30 січня 2018 року, Суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у справі №910/4518/16 не викладала висновків щодо застосування статті 236 КЗпП України, на яку вказує скаржник.

Щодо посилання на висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 711/8446/16-ц від 13 березня 2019 року, Суд констатує, що висновки у справі № 711/8446/16-ц викладені за різними фактичними обставинами, різним суб`єктним складом та за різних умов застосування правових норм. Отже, правовідносини у справі №711/8446/16-ц не є подібними у справі, що розглядається.

Також, Верховний Суд звертає увагу відповідача, що Велика Палата Верховного Суду у цій справі погодилась з висновками судів першої й апеляційної інстанцій, які обґрунтовано вважали Державне агентство резерву України належним відповідачем і, розглянувши справу за правилами цивільного судочинства, поклали на відповідача відповідальність за статтею 236 КЗпП України через невиконання судового рішення про поновлення на роботі.

Щодо посилання на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо застосування положень статті 117 КЗпП України Верховний Суд відхиляє, оскільки відмінним від справи, що розглядається, є зміст і підстави позовних вимог (стягнення заробітної плати за роботу у вихідні дні, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) фактичні обставини та суб`єктний склад, що в сукупності свідчить про неподібність правовідносин до справи, що розглядається.

З огляду на викладене, за такого правового обґрунтування касаційної скарги, Суд вважає безпідставними посилання скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

З урахуванням змін до КАС України, внесених Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX і які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з судовими рішеннями, переоцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.

Отже, скаржником не викладено передбачені статтею 328 КАС України умови, за яких оскаржувані судові рішення можуть бути переглянуті судом касаційної інстанції на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, тому касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Житомирської обласної прокуратури на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Житомирської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльність, стягнення середнього заробітку - повернути особі, яка її подала.

Копію даної ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

Суддя Н.А. Данилевич