Справа № 460/14371/21
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2022-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2022 рокуЛьвівСправа № 460/14371/21 пров. № А/857/4380/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року, ухвалене суддею Друзенко Н.В. у м. Рівне за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників у справі № 460/14371/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Квартирно-експлуатаційного відділу м.Рівне Міністерства оборони України, про визнання дій протиправними, скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

21 жовтня 2021 року позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Міністерства оборони України в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне Міністерства оборони України, у якому просив визнати протиправними дії щодо відмови у погодженні надання для постійного проживання квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 59,5 кв.м на склад сім`ї з трьох осіб із зняттям з квартирного обліку; скасувати рішення, оформлене протоколом засідання, в частині відмови у наданні згоди на отримання житла для постійного проживання - квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 59,5 кв.м на склад сім`ї з трьох осіб із зняттям з квартирного обліку; зобов`язати погодити отримання житла для постійного проживання, а саме квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 59,5 кв.м на склад сім`ї з трьох осіб із зняттям з квартирного обліку.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що норми Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України №737 від 30.11.2021, не лише прямо закріплюють право особи, зарахованої на квартирний облік після 01 січня 2005 року та звільненої в запас у зв`язку з скороченням штатів до досягнення 20 років вислуги на військовій службі, для залишення на військовому обліку громадян, потребуючих поліпшення житлових умов (п.2.17 в кореспонденції з п.2.18), а й передбачають, що така особа користується правом одержання жилого приміщення позачергово (п.2.17). Ці норми повністю узгоджуються із п. 29 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1081 від 03.08.2006 від 03.08.2006 і з положеннями ст.12 Закону України «Про соцільний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ від 20.12.1991.

Військовослужбовці, які перебувають на обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов, та які були звільнені з військової служби в запас у зв`язку із скороченням штатів, мають право на залишення на кватирному обліку до отримання ними житла, а відтак і право на отримання такого житла для постійного проживання.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Доводи скаржника зводяться до того, що військовослужбовці мають право на отримання житла для постійного проживання лише в разі дотримання сукупності умов: перебувати на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов; мати вислугу років на військовій службі 20 років і більше; отримувати житло згідно з чергою. У спірних правовідносинах на момент прийняття оскаржуваного рішення позивачем не дотримана імперативна вимога законодавства щодо права на отримання постійного житла - наявність необхідної вислуги на військовій службі - 20 років і більше.

Також скаржник не погоджується із обраним судом способом захисту порушеного права позивача, вважаючи такий втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.

Крім того, скаржником заявлено клопотання про зменшення витрат, понесених на професійну правничу допомогу, присуджених позивачу оскаржуваним рішенням.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 20.01.2004 та дублікатом посвідчення серії НОМЕР_2 від 30.05.2018 (а.с.10-11).

Згідно витягу з послужного списку особової справи ОСОБА_1 , він прийнятий на військову службу 28.06.1996; військову присягу прийняв 01.09.1996; безперервно служив до 01.02.2007 і був виключений із списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_5 цього дня (а.с.19) на тій підставі, що за наказом Міністерства оборони України №445 від 19.12.2006 - звільнений з військової служби в запас у зв`язку із скороченням штатів; з 15.05.2007 по 11.05.2015 - проходив службу у військовому резерві ЗСУ; з 12.05.2015 по 11.03.2017 - обіймав посаду офіцера відділу забезпечення подачі мобілізаційних ресурсів ІНФОРМАЦІЯ_5, з 11.03.2017 по 24.05.208 - офіцера відділу військового обліку та бронювання ІНФОРМАЦІЯ_5, а з 24.05.2018 по 16.06.2021 - заступника командира бригади з тилу- начальника тилу Військової частини НОМЕР_3 , на тій підставі, що уклав контракт про проходження військової служби у ЗСУ з 15.05.2015 строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію; з 16.06.2021 - заступник командира кадру бригади з тилу - начальник тилу Військової частини НОМЕР_3 , на тій підставі, що уклав новий контракт про проходження військової служби у ЗСУ строком на 1 рік - з 15.05.2021 по 15.05.2022 (а.с.39).

При цьому, як свідчить витяг з наказу начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України №445 від 19.12.2006 капітана ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у запас за пунктом 63 підпункт "г" (у зв`язку із скороченням штатів). В наказі чітко зауважено про те, що ОСОБА_1 звільняється у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України із залишенням на квартирному обліку для позачергового одержання житла за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України (а.с.18).

За розрахунком вислуги років підполковника ОСОБА_1 станом на 01.09.2021 загальна вислуга складає 19 років 07 місяців 14 днів (а.с.40).

Згідно з довідкою КЕВ м.Рівне №197 від 08.09.2021, дружина ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , також є військовослужбовцем і проходила військову службу у військових частинах та установах зони обслуговування КЕВ з 06.03.1995 по 24.11.2020. При цьому житловою площею за рахунок Міністерства оборони України вона не забезпечувалася і перебувала на квартирному обліку в Рівненському гарнізоні в складі сім`ї ОСОБА_1 (а.с.41).

Довідками АТ "Державний ощадний банк України" підтверджено, що ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 , ні їх донька ОСОБА_3 , участі в приватизації державного житлового фонду не приймали, житлові чеки не використовували (а.с.36-38). Ту обставину, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не брали участі в безоплатній приватизації житлового фонду м.Рівне та не здійснювали державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна підтверджено довідками Рівненського МБТІ (а.с.33-34). Уся сім`я позивача зареєстрована за місцем знаходження ІНФОРМАЦІЯ_3 (колишній ОВК)(а.с.27-29).

Довідками Рівненської КЕЧ району та Одеського інституту сухопутних військ підтверджено, що ОСОБА_1 житловою площею фондів Міністерства оборони України не забезпечувався (а.с.35).

Довідкою ІНФОРМАЦІЯ_4 №1/368 від 26.12.2018 підтверджено, що підполковник ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку у Рівненському гарнізоні та ІНФОРМАЦІЯ_5 з 27.07.2005 зі складом сім`ї три особи, а також у списках осіб, які мають право на першочергове отримання жилих приміщень з 27.07.2005 як учасник бойових дій; номер у загальній черзі гарнізону - 273, номер у гарнізонному списку на першочергове отримання житла - 9 (а.с.32).

Дані такої довідки підтверджено витягом з протоколу №19 засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_5 від 15.03.2007 та №20 від 25.07.2011 (а.с.16-17).

Житловою комісією ІНФОРМАЦІЯ_3 було перевірено житлові умови ОСОБА_1 і його сім`ї та встановлено, що вони утрьох проживають у квартирі ОСОБА_4 , площею 36 кв.м., та потребують поліпшення житлових умов. (а.с.26).

Як вказує витяг з протоколу засідання об`єднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 №9 від 09.09.2021, на засіданні було погоджено розподіл квартири для постійного проживання у АДРЕСА_2 , а саме двокімнатну квартиру №93 загальною площею 59,5 квадратних метрів, одноголосно вирішено надати для постійного проживання підполковнику ОСОБА_1 на склад сім`ї три особи з подальшим зняттям з квартирного обліку (а.с.20).

Вказане рішення об`єднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 затверджене наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 №110 від 09.09.2021 (а.с.21).

Після розподілу вказаної квартири рішення житлової комісії та матеріали житлової справи позивача були направлені відповідачу з метою погодження у відповідності до наказу Міністерства оборони України №380 від 31.07.2018.

Як свідчить протокол засідання Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями №410 від 16.09.2021, дванадцять з тринадцяти членів Комісії проголосували "проти" погодження надання підполковнику ОСОБА_1 житла для постійного проживання із зняттям із квартирного обліку. В графі "зауваження" вказано: "відмовлено у зв`язку з вислугою років недостатньою (16 років календарних)"(а.с.22-23).

Цей протокол був надісланий Військовому комісару ІНФОРМАЦІЯ_3 24.09.2019 і доведений до відома позивача листом від 28.09.2021 (а.с.24-25).

Позивач, вважаючи дії та рішення відповідача щодо відмови у наданні згоди на отримання житла для постійного проживання протиправними, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який відповідно до відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно з абзацом 1 частини першої статті 12 цього Закону держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абзацу 4 частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.

На виконання приписів вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 затверджено Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 24 цього Порядку військовослужбовці зараховуються на блік згідно з рішенням житлової комісії військової частини, яке затверджується командиром військової частини. У рішенні зазначаються дата зарахування на облік, склад сім`ї, підстави для зарахування на облік, вид черговості (загальна черга, в першу чергу, поза чергою), а також підстави включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень, а в разі відмови в зарахуванні на облік - підстави відмови з посиланням на відповідні норми законодавства. На засіданні житлової комісії має право бути присутнім військовослужбовець, стосовно якого вирішується питання зарахування на облік. Датою зарахування на облік вважається день, коли житловою комісією військової частини винесено рішення про зарахування військовослужбовця на облік. Військовослужбовці, зараховані на облік, заносяться до книги обліку осіб, що перебувають в черзі на одержання житла. Військовослужбовці зараховуються на облік незалежно від тривалості проживання у даному населеному пункті.

Згідно з пунктом 29 Порядку військовослужбовці, які перебувають на обліку при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду, а в разі розформування військової частини - у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки і квартирно-експлуатаційному органі та користуються правом позачергового одержання житла.

При цьому дія пункту 9 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» безпосередньо пов`язується із тим, з яких саме підстав військовослужбовець звільнений у запас чи у відставку.

Згідно з частиною 9 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас за станом здоров`я або якщо вони на час звільнення мають вислугу військової служби не менше 20 років, або у відставку, а також у зв`язку зі скороченням штатів чи проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості їх використання на військовій службі, залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки і відповідних квартирно-експлуатаційних органах та користуються правом позачергового одержання житла. Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Військовослужбовці, які набули право на пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", залишаються на такому обліку та користуються правом позачергового одержання житла.

19.12.2006 позивач був звільнений із військової служби у запас за пунктом 63, підпункт «г» (у зв`язку зі скороченням штатів) Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапоршиками (мічманами) Збройних Сил України.

Згідно розрахунку вислуги років підполковника ОСОБА_1 від 01.09.2021, наданого ІНФОРМАЦІЯ_4, загальна вислуга років позивача становить 19 років 07 місяців, 14 днів.

Відповідно до змісту протоколу засідання Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями від 16.09.2021 №410, єдиною підставою для відмови у погодженні отримання позивачем житла є недостатність вислуги на військовій службі (16 календарних років).

Пунктом 30 Порядку передбачено, що військовослужбовці знімаються з обліку у разі: поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла; засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження; звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; в інших випадках, передбачених законодавством.

На наявність таких обставин відповідач не вказує та судом таких не встановлено.

Тлумачення зазначених норм права у сукупності свідчить про те, що військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні у запас у зв`язку із скороченням штатів, залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, крім випадків, передбачених пунктом 30 Порядку №1081.

Відповідно до абзацу 1 пункту 2.17 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30листопада 2011 року № 737 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 січня 2012 року за № 24/20337 (діючої на момент зарахування позивача на квартирний облік), військовослужбовці, зараховані на квартирний облік після набрання чинності Законом України від 24 червня 2004 року № 1865-IV «Про внесення змін до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, які мають вислугу на військовій службі менше ніж 20 років, у разі звільнення з військової служби за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів та неможливістю проходити військову службу, залишаються на цьому обліку до отримання жилого приміщення для постійного проживання.

Згідно з пунктом 2.18 цієї ж Інструкції військовослужбовці та особи, звільнені з військової служби, знімаються з обліку за місцем служби (за місцем звільнення з військової служби) у разі: поліпшення житлових умов у випадках, передбачених законодавством, за місцем перебування на квартирному обліку, унаслідок чого зникла потреба в наданні жилого приміщення; отримання за рахунок житлових фондів МО України жилого приміщення для постійного проживання; переміщення військовослужбовця до нового місця служби в інший населений пункт; звільнення з військової служби за підставами, не зазначеними в абзаці першому пункту 2.16 цього розділу; подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік або неправомірних дій посадових (відповідальних) осіб при вирішенні питання про прийняття на квартирний облік; звільнення в запас або відставку до досягнення 20 років вислуги на військовій службі особами, які зараховані на облік після 1 січня 2005 року (крім випадків, вказаних у пункті 2.17 цього розділу); обрання для постійного місця проживання іншого населеного пункту особами, які звільнені у запас або у відставку; в інших випадках, передбачених законодавством.

Отже, наведені норми цієї Інструкції також передбачають підстави для залишення позивача на обліку громадян, потребуючих поліпшення житлових умов, та отримання житла з огляду на його звільнення у запас у зв`язку з скороченням штатів навіть за відсутності вислуги років на військовій службі 20 років.

Таким чином, суд апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для відмови позивачу у наданні згоди на отримання житла для постійного проживання позивача - квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 59,5 кв.м, на склад сім`ї з тьох осіб із зняттям з квартирного обліку, та невідповідність оскаржуваного рішення, офомленого протоколом засідання Комісії з контролю за забезпеченням військовослужовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями №410 від 16.09.2021 критеріям правомірності, визначеним ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного суудочинства України, що має наслідком його скасування з одночасним визначенням відповідачу зобов`язання погодити позивачу отимання цього житла.

Водночас, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи відповідача про втручання в його дискреційні повноваження, зобов`язуючи прийняти відповідне рішення щодо погодження позивачу отримання житла, виходячи з наступного.

Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство, Європейський суд з прав людини неодноразово аналізував межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17 грудня 2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї.

Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 02 червня 2006 року у справі «Волохи проти України» при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є передбачуваною, якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. …надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання.

Отже, як вбачається з наведених судових рішень, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з у рахуванням принципу верховенства права.

Суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року).

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Обрана судом форма захисту порушених прав у даному випадку не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача та є належним способом захисту порушених прав позивача.

Частинами першою та третьою статті 143 КАС України передбачено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі; якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Частиною першою статті 132 КАС України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

У разі задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 9 вказаної статті, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує : 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються статтею 134 КАС України. Відповідно до частини 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Склад та обсяг судових витрат визначено у частині 3 статті 134 КАС України, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС Українидля визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5ст.134 КАС України).

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат відповідно до вимог частини сьомої цієї статті покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас, згідно з ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виснував, що витрати позивача на правову допомогу підлягають стягненню з суб`єкта владних повноважень (бюджетних асигувань), що виступав відповідачем у справі, в розмірі 9000,00 грн.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 вересня 2019року у справі №810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі №726/549/19, 16 квітня 2020 року у справі №727/4597/19.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат підлягає оцінці кожен окремий доказ надання правової допомоги та у їх сукупності співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката, а також заперечення суб`єкта владних повноважень щодо обґрунтованості їх розміру.

З матеріалів справи слідує, що позивачем клопотання про стягнення понесених судових витрат на професійну правничу допомогу було заявлено у позовній заяві з одночасним наданням доказів їх понесення, що вказує надотриманням заявником порядку та строків, визначених ч.7ст. 139 КАС Українидля звернення із такою заявою.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу представником позивача надано докази, які кореспондуються між собою та дозволяють суду ідентифікувати заявлені позивачем до стягнення витрати як такі, що понесені за надання правничої допомоги у даній справі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої сторони. Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Верховний Суд у своїх постановах також неодноразово звертав увагу на частини шосту, сьому статті 134 КАС України, якими встановлено право суду за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, за умови недотримання критеріїв співмірності. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відповідачем до ухвалення рішення у справі не вчинено жодних процесуальних дій за наслідками заявлення позивачем клопотання про розподіл судових витрат у позовній заяві.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому, суд апеляційної інстанції у контексті цієї справи вважає за необхідне вказати, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

Вказана позиція висловлена Верховним Судом у судових рішеннях від 05.09.2019 (справа №826/841/17), від 24 жовтня 2019 року (справа №820/4280/17), від 30 листопада 2020 року (справа №Н/806/1943/18).

Водночас, адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту.

Аналізуючи наведені правові норми, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про підтвердження здійснених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі, їх пов`язаність з розглядом справи, пропорційність та обгрунтованість розміру судового збору до предмета спору, обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, співмірність виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), відтак приходить до висновку про необхідність їх стягнення за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Натомість, відповідачем не спростовано задоволеного судом на користь позивача розміру понесених витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в строки, встановлені статтею 309 КАС України.

Керуючись статтями 242, 308, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року у справі № 460/14371/21 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний