Справа № 340/5344/20
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2022-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 серпня 2022 року м. Дніпросправа № 340/5344/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Білак С.В., Олефіренко Н.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 31.01.2022 р. (суддя Момонт Г.М., повне судове рішення складено 31.01.2022 р.) в справі № 340/5344/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання протиправними рішення, дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (далі ГУ ПФУ) про визнання протиправним та дискримінаційним рішення №82/08-01 від 03.01.2019 р. в тій частині, в якій воно стосується вимог на отримання пенсії за період з 07.10.2009 р. по 20.12.2018 р.; визнання протиправними та дискримінаційними дій в частині відмови у виплаті пенсії з 07.10.2009 р. по 20.12.2018 р.; визнання протиправною та дискримінаційною бездіяльності щодо невиплати недоотриманої пенсії за період з 07.10.2009 р. по 20.12.2018 р.; зобов`язання виплатити недоотриману пенсію за період з 07.10.2009 р. по 20.12.2018 р. відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 31.01.2022 р. позов задоволено частково, визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області щодо відмови ОСОБА_1 у поновленні виплати раніше призначеної пенсії за період з 07 жовтня 2009 року по 20 грудня 2018 року; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області поновити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з 07 жовтня 2009 року по 20 грудня 2018 року відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з проведенням компенсації втрати частини доходу, у задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Апелянт вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду, адже з вимогами про поновлення виплати пенсії з 07.09.2009 р. позивач звернулась тільки 21.12.2018 р. Крім того, відповідачем поновлено позивачу виплату пенсії на виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду в справі № 340/1454/10 з 21.12.2018 р., враховуючи приписи частини першої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а для виплати індексації та компенсації втрати частини доходів немає підстав, адже ці виплати пов`язані із реальним нарахуванням пенсії за час затримки виконання рішення. На виконання судового рішення позивачу виплачено нараховані суми 15.07.2019 р., тому в цьому випадку немає підстав вважати, що порушено строки виплати нарахованої пенсії.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з подання апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 11.09.2001 року призначена пенсія за віком.

Із 30.04.2009 р. позивачу припинено виплату пенсії за віком у зв`язку з виїздом на постійне проживання до Ізраїлю.

Представником ОСОБА_1 подано заяву від 02.09.2018 р. про поновлення виплати пенсії з 07.10.2009 р.

Листом ГУ ПФУ в Кіровоградській області від 03.01.2019 р. №82/08-01 повідомлено про відсутність правових підстав для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 на період постійного проживання за кордоном.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15.07.2019 р. у справі №340/1464/19, залишеним без змін постановою Третього апеляційного суду від 16.10.2019 р., зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 раніше призначеної пенсії за віком у розмірі, передбаченому чинним законодавством України, починаючи з 21 грудня 2018 року.

На виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15.07.2019 р. у справі №340/1464/19 ГУ ПФУ в Кіровоградській області 01.08.2019 р. поновлено ОСОБА_1 виплату пенсії за віком з 21.12.2018 р.

Враховуючи, що з 07.10.2009 р. - дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду №25-рп/2009 від 07.10.2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України №1058-IV від 09.07.2003 "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" - виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої зупинена на підставі положень Закону № 1058-ІV, суд першої інстанції, застосувавши правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 у справі №815/1226/18, вважав, що з цього часу орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Разом з тим, суд першої інстанції вказав, що лист ГУ ПФУ в Кіровоградській області від 03.01.2019 р. №82/08-01 не є рішенням суб`єкта владних повноважень, а підлягає оцінці як дії Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області щодо відмови у поновленні виплати раніше призначеної пенсії позивача.

Відповідно, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області щодо відмови у поновленні виплати раніше призначеної пенсії ОСОБА_1 за період з 07.10.2009 р. по 20.12.2018 р., що виключає задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та дискримінаційним рішення №82/08-01 від 03.01.2019 р. в тій частині, в якій воно стосується вимог позивача на отримання пенсії за період з 07.10.2009 р. по 20.12.2018 р., та визнання протиправною та дискримінаційною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України у Кіровоградській області щодо невиплати недоотриманої пенсії позивача за період з 07.10.2009 р. по 20.12.2018 р.

При цьому, на думку суду першої інстанції, порушене право позивача підлягає відновленню шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області поновити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з 07 жовтня 2009 року по 20 грудня 2018 року відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з проведенням компенсації втрати частини доходу, зважаючи на те, що не проведення виплати пенсії позивачу відбулося з вини держави в особі відповідача, на якого покладено обов`язок призначати і виплачувати пенсію.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині зобов`язання відповідача провести індексацію пенсії, суд першої інстанції вказав, що виплата пенсії позивачу припинена у зв`язку з її виїздом за кордон, а тому не здійснювалось нарахування пенсії і, в свою чергу, не було і не могло бути жодних затримок на один і більше календарних місяців виплати доходів.

Також судом першої інстанції застосовано правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18, який полягає у тому, що питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого в розмірі 101%, у взаємозв`язку з розміром пенсії, що має виплачуватися позивачеві, належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум. При цьому в разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування індексації та її розмірів позивач не позбавлений права звернутися за захистом своїх прав до суду.

Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції визнав необґрунтованими вимоги позивача щодо проведення індексації пенсії.

Суд визнає приведені висновки обґрунтованими, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 11.09.2001 р. призначена пенсія за віком, яка виплачувалась позивачу по 30.04.2009 р.

ОСОБА_1 з 30.04.2009 р. знято з обліку в органах Пенсійного фонду України у зв`язку з виїздом на постійне проживання до Держави Ізраїль.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15.07.2019 р. у справі №340/1464/19, залишеним без змін постановою Третього апеляційного суду від 16.10.2019 р., зобов`язано ГУ ПФУ в Кіровоградській області поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 раніше призначеної пенсії за віком у розмірі, передбаченому чинним законодавством України, починаючи з 21 грудня 2018 року.

На виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15.07.2019 р. у справі №340/1464/19 ГУ ПФУ в Кіровоградській області 01.08.2019 р. поновлено ОСОБА_1 виплату пенсії за віком з 21.12.2018 р.

Спірним під час апеляційного перегляду справи є власне право позивача на поновлення виплати пенсії з 07.10.2009 р. - дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду №25-рп/2009 від 07.10.2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України №1058-IV від 09.07.2003 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також право на індексацію пенсії та компенсацію втрати частини доходів.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Частиною третьою статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Отже, враховуючи викладене, позивач як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і правом на пенсійне забезпечення.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 р., у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006р. №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003 р. (далі Закон №1058-ІV) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 Закону №1058-ІV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, проживаючи в Ізраїлі як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання, а з 07.10.2009 р. виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону України № 1058-ІV. Із цього часу орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 20.05.2020 р. в справі № 815/1226/18 висловлено правовий висновок, за яким особи, які виїхали на постійне місце проживання за кордон та яким у зв`язку з цим припинено виплату пенсії, мають право на поновлення виплати пенсії саме з дня ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 р.

При цьому Велика Палата Верховного Суду в цій постанові вказала, що статті 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку поновленням виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009. Зважаючи на те, що непроведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком.

Такий висновок Великої Палати Верховного Суду є застосовним при розгляді подібних справ і щодо статей 122, та 123 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), які за змістом є аналогічними статтям 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року).

Враховуючи приведені правові висновки Великої Палати Верховного Суду, суд погоджує висновок суду першої інстанції, що оскільки позивач у 2009 році виїхала на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, а виплата пенсії їй припинена в період проживання за кордоном, то, враховуючи той факт, що на даний час позивач не втратила громадянство України, вона має право на поновлення виплати пенсії з 07.10.2009 р.

Отже, суд визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про протиправність дій відповідача щодо не поновлення виплати позивачу пенсії за віком та, відповідно, зобов`язання відповідача поновити виплату позивачу пенсію з 07.10.2009 р.

Також суд визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про проведення поновлення виплати пенсії з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19.10.2000 р. №2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон №2050-III) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 р. №159 (далі - Порядок №159).

Відповідно до статей 1, 2 Закону №2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Аналогічні положення закріплені також і в пунктах 2, 3 Порядку №159.

Згідно зі статтею 3 Закону №2050-III сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

За приписами статті 4 Закону №2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Як встановлено статтею 46 Закону № 1058-IV, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Тобто, кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, в тому числі пенсії, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер.

При цьому, дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, пенсії).

Компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування, тобто, чи самим підприємством, установою чи організацією добровільно або на виконання судового рішення.

Основною умовою, передбаченою статтею 46 Закону № 1058-IV, статтею 2 Закону №2050-ІІІ для виплати громадянину компенсації, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів, у тому числі пенсії. Компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією, в цьому випадку - органом пенсійного фонду, добровільно чи на виконання судового рішення.

Зважаючи на те, що непроведення виплати пенсії позивачу відбулося з вини держави в особі відповідача, на якого покладено обов`язок призначати і виплачувати пенсію, є правильним висновок суду першої інстанції, що при поновленні виплати пенсії відповідач повинен нарахувати компенсацію втрати частини доходів відповідно до частини другої статті 46 Закону № 1058-IV.

Разом з тим, суд погоджує висновок суду першої інстанції про передчасність позовних вимог в частині проведення індексації пенсії.

Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року № 2017-III передбачено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється задля підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі статтею 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3 липня 1991 року №1282-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі Закон № 1282-XII) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг;

Згідно зі статтею 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника.

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

За змістом статті 4 Закону № 1282-XII в чинній редакції індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій; проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Тобто, сума індексація повинна бути нарахована відповідачем при нарахуванні пенсії.

Відповідно, зважаючи на те, що пенсія позивачу на час постановлення судом першої інстанції не нараховувалась та не виплачувалась, є правильним висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію спрямовані на майбутнє, відповідно, є передчасними.

Посилання апелянта на пропуск позивачем строку звернення до суду та відсутність підстав для нарахування компенсації втрати частини доходів суд вважає спростованими приведеними вище висновками суду, які засновані на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові в справі № 815/1226/18.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Оскільки предметом позову в цій справі є дії (рішення) суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, тобто ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України в редакції, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 31.01.2022 р. в справі № 340/5344/20 залишити без змін.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 31.01.2022 р. в справі № 340/5344/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання протиправними рішення, дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 22.08.2022 р. та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 22.08.2022 р.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.В. Білак

суддя Н.А. Олефіренко