Справа № 640/5278/21
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2022-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2022 року м. Київ № 640/5278/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до проГоловного управління Державної податкової служби у місті Києві скасування податкового повідомлення-рішення від 06.04.2020 №80640-3313-2615,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, в якій просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у місті Києві від 06.04.2020 №80640-3133-2615.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що володіє земельною ділянкою, кадастровий номер :91:109:0152, цільове призначення земельної ділянки: для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1 га, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000, на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Соломнянського районного суду м. Києва від 22.12.2010.

Також у позовній заяві стверджує про те, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки складає 11621972,18 грн.

При цьому, посилаючись на відсутність у відповідях на адвокатські запити представника позивача відповідей стосовно фактів проведення нормативних грошових оцінок по відповідній земельній ділянці, наявності відомостей у відповідях Київської міської ради та відповідача стосовно обставин затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, позивач ставить під сумнів застосування нормативної грошової оцінки земельної ділянки за відсутності належного облікування та доведення до контролюючого органу результатів оцінки і вважає, що розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки та розрахунок ставки податку є помилковим, невірним, взятим з невідомих джерел, та є таким, що не базується на достовірних та належних доказах.

Разом із позовною заявою позивач подав заяву про поновлення строків для звернення до адміністративного суду з мотивів отримання копії корінця оспорюваного податкового повідомлення-рішення лише у грудні 2020 року.

Окрім цього, до позовної заяви позивачем було додано клопотання про витребування доказів від відповідача та Київської міської Ради.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.03.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №640/5278/21 та визначено, що справа буде розглядатись без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, відмовлено у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін.

Окрім цього, вказаною ухвалою задоволено клопотання позивача та витребувано від відповідача належним чином засвідчені копії усіх документів, що стали підставою для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

10.03.2021 на адресу Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла заява про зміну позовних вимог у якій позивач просив викласти прохальну частину позовної заяви змінивши номер оскаржуваного податкового повідомлення-рішення на № 80640-3313-2615 від 06.04.2020.

Вказана заява ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.03.2021 повернута без розгляду позивачу у зв`язку із тим, що до останньої позивачем не було надано доказів направлення такої заяви іншим учасникам справи.

31.03.2021 на адресу Окружного адміністративного суду міста Києва повторно надійшла заява про зміну позовних вимог у якій позивач просив викласти прохальну частину позовної заяви змінивши номер оскаржуваного податкового повідомлення-рішення на № 80640-3313-2615 від 06.04.2020.

05.04.2021 на адресу Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву відповідача.

У відзиві на позовну заяву відповідач заявив про те, що позовна заява є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не відповідають дійсним обставинам справи, у зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню, адже органи Державної податкової служби не мають повноважень на визначення, присвоєння, зміну чи внесення кодів класифікації видів цільового призначення земель. Показники нормативної грошової оцінки, для визначення податкового зобов`язання, бралися із Витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку оцінку земельної ділянки від 04.03.2020 № 3092/86-20, виданого Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві.

При цьому, контролюючий орган посилається на те, що вид (код виду) цільового призначення земельної ділянки згідно з Класифікацією видів цільового призначення земель, затвердженою наказом Держкомзему від 23.07.2010 № 548, не внесено до Державного земельного кадастру. Таким чином, відповідно до примітки 2 таблиці № 1 до додатка 3 Положення "Про плату за землю в місті Києві", затвердженого Рішенням Київської міської ради "Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві та акцизного податку" від 23.06.2011 № 42/5629 зі змінами та доповненнями у редакції рішення Київської міської ради від 18.10.2018 № 1910/5974, контролюючим органом застосовувалася ставка податку в розмірі - 1% від нормативної грошової оцінки.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.04.2021 заяву позивача про зміну позовних вимог від 31.03.2021 вх. № 03-14/50678/21 прийнято до розгляду.

22.06.2021 на адресу Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла відповідь на відзив позивача у якому позивач, посилаючись на ненадання відповідачем переліку доказів, вказує на неможливість якісно захистити свої права щодо визначення справедливого розміру земельного податку.

13.08.2021 на адресу Окружного адміністративного суду міста Києва надійшло клопотання позивача стосовно надання позивачу додаткового часу для подання доказів щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки у зв`язку із об`єднанням 26.04.2021 належних суміжних ділянок в одну.

Серед іншого також зазначає, що нормативна грошова оцінка об`єднаних 26.04.2021 належних суміжних позивачу ділянок складає у 2021 році 7241104,16 грн, тоді як нормативна грошова оцінка двох окремих (до об`єднання) земельних ділянок у 2020 році складає 23243944,36 грн.

Відповідно до частини першої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Розглянувши всі наявні в матеріалах справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 06.04.2020 відповідачем було прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення № 80640-3313-2615, яким позивачу було визначене податкове зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб за податковий період 2020 рік у розмірі 116219,72 грн.

Підставою для визначення відповідного податкового зобов`язання є наявність на праві приватної власності у позивача земельної ділянки, кадастровий номер :91:109:0152, цільове призначення земельної ділянки: для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1 га, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000, на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Соломнянського районного суду м. Києва від 22.12.2010.

Вказані обставини сторонами підтверджується, не оспорюються та вважаються судом такими, що є встановленими.

Відповідно до позиції контролюючого органу, викладеної, зокрема, у відзиві на позовну заяву, відповідні нарахування здійснювалися ним у відповідності до норм Податкового кодексу України та інших нормативно-правових актів.

Так, Головне управління ДПС у м. Києві, зокрема, вказує на те, що Рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629, зі змінами та доповненнями, було встановлено ставки земельного податку.

У відповідності до пп. 5.3.3.18 дод. 3 до вказаного вище рішення до 2019 року ставка земельного податку для земельних ділянок, зайнятих житловим фондом, складала 0,03 відсотка від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Відповідно до п. 5.1 до додатку 3 Положення "Про плату за землю в місті Києві", затвердженого Рішенням Київської міської ради "Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві та акцизного податку" від 23.06.2011 № 242/5629 зі змінами та доповненнями у редакції рішення Київської міської ради від 18.10.2018 № 1910/5974 ставки податку за земельні ділянки для фізичних осіб та юридичних осіб, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюються в залежності від цільового призначення землі у відсотках від їх нормативної грошової оцінки відповідно до таблиці № 1 до цього положення.

Згідно примітки 1 таблиці № 1 до додатка 3 вказаного вище положення вид цільового призначення земель зазначається згідно з Класифікацією видів цільового призначення земель, затвердженого наказом Держкомзему від 23 липня 2010 року за № 548.

Згідно примітки 2 таблиці № 1 до додатка 3 вказаного вище положення, якщо вид цільового призначення земельної ділянки згідно з Класифікацією видів цільовоого призначення земель, затвердженого наказом Держкомзему від 23 липня 2010 року за № 548, не внесено до Державного земельного кадастру, то застосовується ставка у відсотках від нормативної грошової оцінки відповідно до цієї таблиці, але не менше 1 відсотка від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Згідно бази даних інформаційно-телекомунікаційної системи органів ДПС позивач перебуває на обліку в ДПІ у Шевченківському районі Головного управління ДПС у м. Києві, як платник податку на майно, в частині, зокрема, плати за землю фізичних осіб на земельну ділянку розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1 га, кадастровий номер: :91:109:0152.

Відповідно до Витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 04.03.2020 № 3092/86-20, виданого Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві, нормативна грошова оцінка земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1 га, кадастровий номер: :91:109:0152, складає - 11621972,18 грн.

При цьому, враховуючи те, що вид (код виду) цільового призначення земельної ділянки згідно з Класифікацією видів цільового призначення земель, затвердженою наказом Держкомзему від 23.07.2010 № 548, не внесено до Державного земельного кадастру, контролюючим органом була застосована ставка податку у розмірі 1% від нормативної грошової оцінки.

Відповідно до розрахунків, наданих у відзиві, відповідач обрахував податкове зобов`язання позивача по земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1 га, кадастровий номер: :91:109:0152 наступним чином:

11621972,18 Х 1% = 116219,72 грн, де:

11621972,18 грн - нормативна грошова оцінка земельної ділянки;

1% - ставка земельного податку.

Дослідивши вказані обставини, а також надані суду учасниками справи докази суд приходить до наступного.

Відповідно до положень статті 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Також, за підпунктом 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України, земельний податок - це обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Згідно з пунктом 269.1 статті 269 ПК України, платниками податку (плати за землю) є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), та землекористувачі.

Так, відповідно до положень статті 270 ПК України, об`єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Пунктом 287.1 статті 287 ПК України, передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Згідно з нормами статті 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до частин першої, третьої статті 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти.

До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно з нормами статей 125, 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, фізична особа-земельної ділянки є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно, на що, цілком обґрунтовано звертав увагу і суд першої інстанції.

Згідно з пунктом 286.1 статті 286 ПК України (у чинній на момент виникнення спірних правовідносин редакції), підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У силу норм пункту 286.5 статті 286 ПК України, нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

З наведеного слідує, що контролюючий орган уповноважений здійснювати нарахування фізичним особам податкових зобов`язань із земельного податку на підставі даних державного земельного кадастру щодо площі земельної ділянки, її нормативної грошової оцінки з урахуванням коефіцієнтів індексації, а також рішення сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад щодо ставок земельного податку.

Згідно з пунктом 271.1 статті 271 ПК України, базою оподаткування земельним податком є:

нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом;

площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Відповідно до пункту 271.2 статті 271 ПК України, рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Згідно з пунктом 289.1 статті 289 ПК України, для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Нормами статей 1, 18 Закону України "Про оцінку земель", встановлено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок - це капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами.

Відповідно до змісту статей 15, 20 Закону України "Про Державний земельний кадастр", до Державного земельного кадастру включаються цілий ряд відомостей про земельні ділянки, зокрема: кадастровий номер; місце розташування; площа; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; нормативна грошова оцінка, а також інформацію про її власників (користувачів), зареєстровані речові права відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Такі відомості внесені до Державного земельного кадастру є офіційними.

Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, проводиться незалежно від їх цільового призначення - не рідше ніж один раз на 5-7 років. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться юридичними особами, які є розробниками документації із землеустрою відповідно до Закону України "Про землеустрій".

За результатами нормативної грошової оцінки земель складається технічна документація. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності та земельних відносин, а також у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр), відповідно до пункту 1 Положення про зазначений орган, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року №15.

Згідно з пунктом 21 Методики нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 1995 року №213, дані за результатами проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земель, що видається територіальним органом Держгеокадастру за місцезнаходженням земельної ділянки у строк, що не перевищує трьох робочих днів з дати надходження відповідної заяви.

Тож, нарахування фізичним особам сум земельного податку проводиться контролюючим органом на підставі даних державного земельного кадастру та з використанням нормативної грошової оцінки земельної ділянки, визначеної у встановленому порядку.

Контролюючий орган, як підставу застосування нормативної грошової оцінки послався на Витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки сформованої Державним кадастровим реєстратором Головного управління Держгеокадастру у м. Києві від 04.03.2020 (вих. № 3092/86-20 від 04.03.2020).

Суд звертає увагу на те, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, позбавлений права самостійно визначати показники нормативної грошової оцінки та відомості, що містяться у відповідному витязі із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, перевіряти правомірність визначення відповідних показників та лише визначає для платника податків суму податкових зобов`язань із відповідного податку.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що дії відповідача із прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення є такими, що вчинені на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством, відтак, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві № 80640-3313-2615 від 06.04.2020 - задоволення не підлягають, а позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню у зв`язку із обранням неналежного способу захисту своїх прав.

Суд, звертає увагу позивача на те, що судова палата Верховного Суду з розгляду справ щодо захисту соціальних прав при розгляді справи № 817/1780/17 дійшла висновку, що дії з формування витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки можуть бути предметом судового оскарження, а підстави позову слугуватимуть висновку про належність обраного способу захисту прав та відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 27.11.2018 у справі N 817/1819/17, від17.10.2019 у справі N 817/1814/17, від 28.07.2020 у справі N 817/1783/17, від 10.09.2020 у справі N 817/1793/17, від 04.02.2021 у справі N 817/1809/17, від 15.06.2021у справі N 817/1802/17, від 15.07.2021 у справі N 817/1800/17.

При цьому, у постановах від 15.07.2021 у справі N 817/1800/17, від 15.06.2021 у справі N 817/1802/17, від 04.02.2021 у справі N 817/1809/17, від 10.09.2020 у справі N 817/1793/17, від 28.07.2020 у справі N 817/1783/17, від17.10.2019 у справі N 817/1814/17, від 27.11.2018 у справі N 817/1819/17 Верховний Суд вказав, що витяг з технічної документації про грошову оцінку землі не є рішенням суб`єкта владних повноважень, оскільки не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для осіб, а лише носить інформаційний характер.

У цих справах суд дійшов висновку, що ПАТ "Укрзалізниця" обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки визнання протиправними дій відповідача щодо застосування у витязі з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки коефіцієнту, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (Кф) у розмірі 2,0, не вплине на обсяг прав та обов`язків позивача, а належним способом захисту є оскарження рішення органу місцевого самоврядування, яким затверджено технічну документацію щодо нормативної грошової оцінки землі, або оскарження дій щодо застосування при розрахунку нормативної грошової оцінки земельної ділянки відповідних коефіцієнтів, з якими позивач не погоджується, після застосування процедури спростування висновків державної експертизи, яка проводиться в позасудовому порядку.

Відступаючи від відповідних висновків судова палата Верховного Суду з розгляду справ щодо захисту соціальних прав також зазначила, що видача витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки конкретної земельної ділянки не передбачає можливість вибору суб`єктом владних повноважень на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, оскільки є єдиним законодавчо закріпленим варіантом поведінки відповідача при оформленні даних про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки.

Відтак, судова палата дійшла висновку, що дії з формування витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки можуть бути предметом судового оскарження, а підстави позову слугуватимуть висновку про належність обраного способу захисту прав.

Окрім цього суд зауважує, що за змістом статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За правилами частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі частини 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

За змістом пункту 9 частини 5 статті 160 КАС України зазначається, що у позовній заяві повинно бути обґрунтовано порушення оскаржуваним рішенням, прав, свобод або інтересів позивача.

Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин.

Обов`язковою умовою визнання протиправними рішення суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень, тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення його прав та інтересів з боку відповідача.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України).

Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії.

Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок.

Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Суб`єктивна оцінка порушення права не є абсолютною.

В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб`єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

У рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах.

Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Суд наголошує, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення КС України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003).

Таким чином адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

При цьому, порушення вимог Закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства.

Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

З урахуванням викладеного, системно проаналізувавши положення чинного законодавства України та надавши оцінку доказам, наявним у матеріалах справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іщук І.О.