Справа № 758/13508/19
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2022-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Аліменка В.О., Кучми А.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 грудня 2021 року (справу розглянуто в порядку спрощеного провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про стягнення інфляційних втрат та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просила:

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на користь позивача за прострочення виконання грошового зобов`язання інфляційних втрат в сумі 292 026,14 грн. та три проценти річних в сумі 43 060,97 грн., а всього разом 335 087,11 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 грудня 2021 року адміністративний позов задоволено частково:

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на користь ОСОБА_1 за прострочення виконання грошового зобов`язання інфляційні втрати в сумі 68 978,55 грн. та три проценти річних в сумі 16 432,97 грн., всього разом 85 411,52 грн.

Відмовлено в іншій частині адміністративного позову.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, в обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує, що позивачу кошти було перераховано 21.08.2019 року, а з позовною заявою до суду остання звернулась лише у серпні 2021 року, що свідчить про пропуск шестимісячного строку звернення до суду та наявність пістав для залишення позову без розгляду.

Окрім того, відповідач наполягає, що оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватись норми, які передбачаєть цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 грудня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про стягнення інфляційних втрат та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 19 серпня 2010 року у справі №2-2460/2010 позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Ірпені Київської області задоволено частково, а саме:

-визнано незаконними дії Управління пенсійного фонду України у м. Ірпені Київської області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 основної та додаткової пенсії в розмірі меншому ніж вимагають норми статей 50, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

-зобов`язано Управління пенсійного фонду України у м. Ірпені Київської області зробити з 01 серпня 2007 року до 31 грудня 2008 року включно перерахунок та виплату основної пенсії ОСОБА_1 в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, як інваліду ІІ групи, постраждалому внаслідок аварії на ЧАЕС 1 категорії відповідно до статті 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

-зобов`язано Управління пенсійного фонду України у м. Ірпені Київської області зробити з 01 серпня 2007 року до 31 грудня 2008 року перерахунок та виплату додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком відповідно до статті 50 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

-зобов`язано Управління пенсійного фонду України у м. Ірпені Київської області з 11 травня 2010 року призначити основну пенсію ОСОБА_1 , як інваліду ІІ групи, постраждалому внаслідок аварії на ЧАЕС 1 категорії відповідно до статті 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Постановою Апеляційного суду Київської області від 10 жовтня 2011 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 серпня 2020 року змінено в частині періоду призначення державної та додаткової пенсії та зобов`язано Управління пенсійного фонду України у м. Ірпені Київської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком відповідно до статей 50, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які страждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з 01 серпня 2017 року по 31 грудня 2007 року, та з 22 травня 2008 року з урахуванням вже проведених виплат.

Старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області Токарем Д.А. 23 квітня 2013 року, зокрема, відкрите виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-2460/2010, виданого 18 січня 2012 року Апеляційним судом Київської області про, що винесена постанова від 23 квітня 2013 року.

Головне територіальне управління юстиції у Київській області листом від 06 червня 2016 року №4574-2-25/2 повідомило позивача, що відповідно до пункту 7 Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2014 року №440, прийнято для обліку рішення №2-2460/2010 від 19 серпня 2010 року та включено до першої черги задоволення вимог. Дані про рішення внесені до Реєстру рішень, виконання яких гарантується державою за №51351149.

21 серпня 2019 року позивачу перераховані кошти в сумі 182 482,94 грн. згідно виконавчого листа Апеляційного суду Київської області, що підтверджується випискою з АТ «Ощадбанк» по картковому рахунку позивача за період з 20 серпня 2019 року по 21 серпня 2019 року.

Позивач звернулася до Подільського районного суду міста Києва, зазначаючи, що рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 серпня 2010 року у справі №2-2460/2010 з урахуванням змін, внесеними постановою Апеляційного суду Київської області від 10 жовтня 2011 року, виконано Державною казначейською службою України 21 серпня 2019 року, тобто з порушенням строків виплати, а тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.

Ухвалою від 21 січня 2021 року Подільський районний суд міста Києва відкрив провадження в цивільній справі №758/13508/19 за правилами спрощеного позовного провадження.

Заочним рішенням Подільський районний суд міста Києва від 01 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовив.

Позивач подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 01 квітня 2021 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Київський апеляційний суд постановою від 30 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково; заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 01 квітня 2021 року скасував; провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до ГУ ПФУ у Київській області про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, внаслідок невиконання грошового зобов`язання, закрив.

Ухвалою від 30 серпня 2021 року Київський апеляційний суд задовольнив заяву ОСОБА_1 про направлення справи №758/13508/19 за встановленою юрисдикцією до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив частково та зазначив, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 19 серпня 2010 року у справі №2-2460/2010, зміненим постанови Апеляційного суду Київської області від 10 жовтня 2011 року, Управління пенсійного фонду України у м. Ірпені Київської області зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 основну та додаткову пенсії. Таким чином, Управління пенсійного фонду України у м. Ірпені Київської області мало грошове зобов`язання перед позивачем.

Наведене свідчить про те, що між сторонами виникли грошові зобов`язання, оскільки праву позивача вимагати від відповідача виконання певних дій кореспондує обов`язок відповідача сплатити грошові кошти на користь позивача.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів звертає увагу, що основним аргументом апеляційної скарги відповідача є те, що позивачу кошти було перераховано 21.08.2019 року, а з позовною заявою до суду остання звернулась лише у серпні 2021 року, що свідчить про пропуск шестимісячного строку звернення до суду та наявність пістав для залишення позову без розгляду.

Відтак, першочергово, апеляційний суд вважає необхідним перевірити дотримання норм процесуального права в частині наявності чи відсутності порушення строку звернення до суду з відповідним позовом.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини третьої якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Так, предметом спору в даній справі є стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на користь позивача за прострочення виконання грошового зобов`язання інфляційних втрат в сумі 292 026,14 грн. та три проценти річних в сумі 43 060,97 грн., а всього разом 335 087,11 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що за судовим рішенням від 19 серпня 2010 року, яке набрало законної сили 10 жовтня 2011 року позивачу 21 серпня 2019 року виплачено 182 482,94 грн., тобто рішення виконано боржником 21 серпня 2019 року.

Наполягаючи на порушенні строку звернення до суду з позовом, апелянт вказує, що з останнім ОСОБА_1 звернулась у серпні 2021 року, тому пропустила шестимісячний строк.

З вищевикладеними доводами апеляційної скарги колегія суддів не може погодитись з огляду на наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що першочергово позивач звернулася до Подільського районного суду міста Києва, зазначаючи, що рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 серпня 2010 року у справі №2-2460/2010 з урахуванням змін, внесеними постановою Апеляційного суду Київської області від 10 жовтня 2011 року, виконано Державною казначейською службою України 21 серпня 2019 року, тобто з порушенням строків виплати, а тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.

Ухвалою від 21 січня 2021 року Подільський районний суд міста Києва відкрив провадження в цивільній справі №758/13508/19 за правилами спрощеного позовного провадження.

Заочним рішенням Подільський районний суд міста Києва від 01 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовив.

Позивач подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 01 квітня 2021 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Київський апеляційний суд постановою від 30 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково; заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 01 квітня 2021 року скасував; провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до ГУ ПФУ у Київській області про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, внаслідок невиконання грошового зобов`язання, закрив.

Ухвалою від 30 серпня 2021 року Київський апеляційний суд задовольнив заяву ОСОБА_1 про направлення справи №758/13508/19 за встановленою юрисдикцією до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Тобто, колегія суддів звертає, що першочергово ОСОБА_1 звернулась з даним позовом до суду цивільної юрисдиції, і лише в подальшому після апеляційного перегляду заочного рішення Подільського районного суду міста Києва від 01 квітня 2021 року, Київський апеляційний суд вказав, що дану справу слід розглядати в порядку адміністративного судочинства, та передав останню на розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Однак, колегія суддів наголошує, що звернення позивача з даним позовом мало місце 23 жовтня 2019 року, що підтверджується штемпелем на позовній заяві (а.с. 1).

Відтак, оскільки за судовим рішенням кошти позивачу було виплачено 21 серпня 2019 року, а з відповідним позовом ОСОБА_1 звернулась 23 жовтня 2019 року, тобто, в межах встановленого процесуальним законодавством строку, підстави для залишення позовної заяви без розгляду відсутні.

Щодо суті спірних правовідносин та наявності правових підстав для стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на користь ОСОБА_1 за прострочення виконання грошового зобов`язання інфляційних втрат та трьох процентів річних, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 19 серпня 2010 року у справі №2-2460/2010 позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Ірпені Київської області задоволено частково, а саме:

-визнано незаконними дії Управління пенсійного фонду України у м. Ірпені Київської області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 основної та додаткової пенсії в розмірі меншому ніж вимагають норми статей 50, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

-зобов`язано Управління пенсійного фонду України у м. Ірпені Київської області зробити з 01 серпня 2007 року до 31 грудня 2008 року включно перерахунок та виплату основної пенсії ОСОБА_1 в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, як інваліду ІІ групи, постраждалому внаслідок аварії на ЧАЕС 1 категорії відповідно до статті 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

-зобов`язано Управління пенсійного фонду України у м. Ірпені Київської області зробити з 01 серпня 2007 року до 31 грудня 2008 року перерахунок та виплату додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком відповідно до статті 50 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

-зобов`язано Управління пенсійного фонду України у м. Ірпені Київської області з 11 травня 2010 року призначити основну пенсію ОСОБА_1 , як інваліду ІІ групи, постраждалому внаслідок аварії на ЧАЕС 1 категорії відповідно до статті 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Постановою Апеляційного суду Київської області від 10 жовтня 2011 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 серпня 2020 року змінено в частині періоду призначення державної та додаткової пенсії та зобов`язано Управління пенсійного фонду України у м. Ірпені Київської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком відповідно до статей 50, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які страждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з 01 серпня 2017 року по 31 грудня 2007 року, та з 22 травня 2008 року з урахуванням вже проведених виплат.

Старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області Токарем Д.А. 23 квітня 2013 року, зокрема, відкрите виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-2460/2010, виданого 18 січня 2012 року Апеляційним судом Київської області про, що винесена постанова від 23 квітня 2013 року.

Головне територіальне управління юстиції у Київській області листом від 06 червня 2016 року №4574-2-25/2 повідомило позивача, що відповідно до пункту 7 Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2014 року №440, прийнято для обліку рішення №2-2460/2010 від 19 серпня 2010 року та включено до першої черги задоволення вимог. Дані про рішення внесені до Реєстру рішень, виконання яких гарантується державою за №51351149.

21 серпня 2019 року позивачу перераховані кошти в сумі 182 482,94 грн. згідно виконавчого листа Апеляційного суду Київської області, що підтверджується випискою з АТ «Ощадбанк» по картковому рахунку позивача за період з 20 серпня 2019 року по 21 серпня 2019 року.

Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 Цивільного кодексу України 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 20 серпня 2016 року по 20 серпня 2019 року за невиконання грошового зобов`язання, а саме грошових коштів, нарахованих на виконання вищевказаних судових рішень.

Вирішуючи спірні правовідносини, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стягнення з боржника інфляційних втрат регулюється статтею 625 Цивільного кодексу України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В силу частини другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, якими є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Законодавцем визначено, що грошовим зобов`язанням є зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов`язань відносяться також зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; зобов`язання, що виникають внаслідок неможливості виконання зобов`язань за договорами зберігання, підряду, найму (оренди), ренти тощо, які мають бути виражені у грошових одиницях.

Верховним Судом України викладена наступна правова позиція: за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11).

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 18.07.2018 р. у справі № 2а-11853/10/1570.

Колегія суддів звертає увагу, що в межах даної справи, між позивачем та відповідачем як суб`єктом владних повноважень відсутні цивільно-правові правовідносини, що обумовлює відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними.

Таким чином, в цій справі у відповідача не виникло перед позивачем грошового зобов`язання в порядку статті 11 Цивільного кодексу України як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а відтак відповідач не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України.

Аналогічні правові висновки щодо застосування вказаних норм права викладені в постановах Верховного Суду від 15.04.2021 року у справі №807/542/17, від 26.07.2021 року у справі 712/23614/12.

Частиною першою статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Отже, підстави для стягнення на користь позивача суми 3% річних та втрат від інфляції відсутні.

Аналогічне правозастосування положень статті 625 Цивільного кодексу України висловлено Верховним Судом у постанові від 27.08.2020 р. у справі № 804/871/16, від 18.07.2018 р. у справі №2а-11853/10/1570, від 08.02.2018 р. у справі №826/22867/15.

Щодо посилань позивача на правові висновки Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що правовідносини у зазначених позивачем справах та у цій справі не є ідентичними.

Разом із тим, у постанові від 16.05.2018 р. Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що приписи статті 625 Цивільного кодексу України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Оскільки в межах спірних в цій справі правовідносин у відповідача не виникло перед позивачем грошового зобов`язання в порядку статті 11 Цивільного кодексу України як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, тобто відповідач не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України, то й застосування правових наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання до цих правовідносин неможливо.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про стягнення інфляційних втрат та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 грудня 2021 року - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 грудня 2021 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про стягнення інфляційних втрат та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

А.Ю. Кучма