Справа № 640/8260/21
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2022-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2022 року м. Київ № 640/8260/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., розглянув в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом громадянина Республіки Таджикістан ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 )

до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (вул. Березняківська, буд. 4-А, м. Київ, 02152, )

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

Прийняв до уваги наступне.

Громадянин Республіки Таджикістан ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській обл., в якій просить суд :

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 12.10.2018 №15 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_2 , видана 20.12.17, орган, що видав: 8001;

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №220685000 від 23.04.2019 про відмову громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання за його заявою від 09.04.2019;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області здійснити громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обмін посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 20.12.2017 у зв`язку із досягненням 45-річного віку за його заявою від 09.04.2019.

Позивач вважає, що рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну є незаконним, оскільки законодавцем визначено вичерпний перелік підстав для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 квітня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог з огляду на те, що працівниками ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було перевірено матеріали справи про надання дозволу на імміграцію в Україну Громадянина Республіки Таджикістан ОСОБА_1 та встановлено, що було прийняте рішення про надання дозволу на імміграцію всупереч вимог міграційного законодавства, оскільки на момент подання заяви про надання дозволу на імміграцію у нього були відсутні умови, за яких надається такий дозвіл.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

15.12.2017 Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві, правонаступником якого на даний час є Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийнято рішення, яким ОСОБА_1 , громадянину Республіки Таджикистан, ІНФОРМАЦІЯ_1 , було надано дозвіл на імміграцію в Україну.

20.12.2017 позивачем отримано посвідку на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 , орган, що видав №8001. На підтвердження законності перебування на території України на момент подачі заяви про надання дозволу на імміграцію позивачем було подано копію паспорту зі штампом перетину кордону 19.07.2017 на КПП «Львів».

09.04.2019 у зв`язку з досягненням 45-річного віку позивач звернувся до відповідача з заявою про обмін посвідки на постійне проживання.

У зв`язку із неотриманням відповіді від відповідача, адвокатом в інтересах позивача було направлено адвокатський запит до відповідача з проханням надати інформацію щодо рішення яке було прийняте органом ДМС за результатами розгляду вказаної заяви.

Листом-відповіддю №8010.6.1-52519/80.2-20 від 17.12.2020, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області повідомив адвоката, що 23.04.2019 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було прийнято рішення №220685000 про відмову позивачу в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 9 п. 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321.

Рішення від 23.04.2019 було прийнято у зв`язку з тим, що 12.10.2018 ГУ ДМС України в м. Києві прийнято рішення №15 про скасування виданого позивачу дозволу на імміграцію в Україну на підставі пп. 1, 5 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

Як вбачається з висновку про розгляд матеріалів щодо скасування дозволу на імміграцію громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , затвердженого першим заступником начальника Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві 12.10.2018, підставою для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну стало те, що на момент подачі клопотання про надання дозволу на імміграцію позивач підтвердив законність свого перебування на території України копією паспорту № НОМЕР_3 зі штампом перетину кордону України в КПП «Львів» 19 липня 2017 року, однак, відповідно до інформації, яка міститься в інтегрованій міжвідомчій автоматизованій системі обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «АРКАН», вказаний перетин кордону позивач не здійснював.

Не погоджуючись із спірним рішенням, позивач звернувся з позовом до суду.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно статті 4 Закону Україну «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства в порядку, визначеному законом України про імміграцію, можуть, зокрема, іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України «Про імміграцію».

У відповідності до вимог пунктів першого та другого частини першої статті 1 вказаного закону, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Дозволом на імміграцію є рішення, що надає іноземцям та особам без громадянства право на імміграцію.

Частиною першою статті 4 Закону «Про імміграцію», встановлено, що дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

У свою чергу, квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року.

Відповідно до вимог частини другої статті 4 цього ж закону, квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми; 9) особи, які прослужили у Збройних Силах України три і більше років.

Згідно з вимогами частини третьої статті 4 зазначеного закону, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.

Пунктом другим частини першої статті 9 Закону України «Про імміграцію» встановлено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Відповідно до вимог частини другої статті 9 вказаного Закону, заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Статтями 10, 11 зазначеного Закону передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Суд зазначає, що механізм обміну посвідки на постійне проживання врегульований положеннями Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N 321 від 25.04.2018.

Згідно з п. 1 Порядку N 321 посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до п. 7 Порядку N 321 обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни інформації, внесеної до посвідки; 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) закінчення строку дії посвідки; 4) непридатності посвідки для подальшого використання; 5) досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).

Пунктом 16 Порядку N 321 встановлено, що документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.

Приписами пункту 40 Порядку N 321 визначено, що для оформлення у зв`язку із втратою або викраденням посвідки, її обміну іноземець або особа без громадянства подають такі документи: 1) посвідку, що підлягає обміну (крім випадків втрати та викрадення); 2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства; 3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 4) документи, що підтверджують обставини, у зв`язку з якими посвідка підлягає обміну (крім випадків, передбачених підпунктами 3-5 пункту 7 цього Порядку); 5) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником; 6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.

Іноземець або особа без громадянства під час подання документів пред`являють працівникові територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта оригінали документів, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-6 цього пункту.

До заяви-анкети додаються оригінали документа, зазначеного у підпункті 3 цього пункту, і документа, що підтверджує сплату адміністративного збору, та копії документів, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 і 5 цього пункту, та документа про звільнення від сплати адміністративного збору, засвідчені працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта шляхом поставлення відмітки «Згідно з оригіналом» та підпису із зазначенням його посади, прізвища, ініціалів та дати.

Оригінали документів, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 і 5 цього пункту, та документа про звільнення від сплати адміністративного збору повертаються іноземцеві або особі без громадянства.

Відповідачем жодних зауважень до змісту чи до кількості доданих до заяви позивачем документів під час отримання попередньої посвідки на постійне проживання яку було оформлено позивачу 20.12.2017, серії ІН №144268 зазначено не було.

Пунктом 43 Порядку N 321 встановлено, що рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні.

Приписами п. 46 Порядку N 321 після проведення перевірок, підтвердження факту оформлення та видачі посвідки, ідентифікації іноземця або особи без громадянства керівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС приймає рішення про оформлення посвідки або про відмову в її оформленні.

Так, в якості підстави для відмови в оформленні посвідки на постійне проживання зазначено підпункт 9 пункту 62 (інші випадки, передбачені законами) Порядку N 321, яким передбачено, що територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли: встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію.

Під час судового розгляду справи суд встановив, що відповідач відмовив позивачу в оформленні та видачі нової посвідки у зв`язку з подачею неправдивих відомостей, на підставі яких було надано дозвіл на імміграцію, та на момент подачі документів позивач перебував на території України із порушенням дозволеного строку перебування.

Під час перевірки матеріалів справи позивача, відповідачем встановлено, що у паспорті № НОМЕР_4 від 20.10.2016, терміном дії до 18.10.2026. штамп перетину кордону України в КПП «Львів» 19.07.2017 не відповідає дійсності та інформації, яка міститься в інтегрованій міжвідомчій автоматизованій системі обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України (система "Аркан").

Проте, суд зазначає, що будь-які докази, на яких сторони базують власні доводи та заперечення підлягають безпосередньому дослідженню в суді. Базуючи власні доводи на електронних доказах, яким є інформація, що міститься в автоматизованій системі обміну інформацією, відповідач, вимог ст. 77, 79, 99 КАС України не дотримувався, а лише висловив міркування з приводу змісту доказів, що не може бути беззаперечною та передбаченою законодавством підставою для відмови позивачу в обміні посвідки.

Відповідачем не надано до суду доказів підроблення позивачем документів, відповідач не звертався до органів поліції із заявою про скоєння злочину щодо підроблення штампу у паспорті, усі доводи відповідача ґрунтуються виключно на припущеннях та не можуть бути узяті судом до уваги. Крім того, суд зазначає, що база "Аркан" - це інтегрована міжвідомча автоматизована система обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, тобто вся інформація яка міститься у даній базі вноситься відповідними працівниками відповідних органів та управлінь. Отже, відсутність у зазначеній базі перетинання позивачем кордону може бути власне помилкою відповідальної особи, внаслідок якої не повинен страждати позивач.

Таким чином, при прийнятті рішень про скасування дозволу на імміграцію в Україну та про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання прийняті за результатами розгляду заяви позивача, відповідач не мав належних та допустимих доказів щодо відповідності причин для відмови позивачу в оформленні та видачі нової посвідки, а тому такі рішення суб`єкта владних повноважень, на погляд суду, є неправомірними, прийнятими не на підставі та не у спосіб, передбачений чинним законодавством.

Крім того, суд враховує, що у 2017 році на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання уповноважений державний орган, перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не встановлено, у зв`язку з чим позивача було документовано посвідкою на постійне проживання.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд також вважає за необхідне застосувати положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у рішенні «Klass та інші проти Німеччини» від 06 вересня 1978 року (п. 67), ефективність засобу юридичного захисту у значенні статті 13 ЄКПЛ не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Крім того, «орган», що згадується в цій статті, не обов`язково має бути судовим. Однак, при визначенні того, чи є звернення до нього ефективним засобом юридичного захисту мають враховуватися його повноваження і процесуальні гарантії, які він забезпечує.

Під визначенням терміну «процесуальні гарантії» вважається, зокрема, право бути вислуханим компетентним органом під час проведення процедури, що передувала оскаржуваному рішенню.

Право особи на безпосередню участь у проведенні процедури про скасування дозволу на імміграцію в Україну гарантовано національним законодавством України.

Таким чином, громадянин країни, якого стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинен мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному орані, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що рішення рішення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 12.10.2018 №15 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_1 (посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_2 ) та рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №220685000 від 23.04.2019 про відмову громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання за його заявою від 09.04.2019 є необґрунтованими та безпідставними, а відтак, підлягають скасуванню.

Відповідно до ч. 3 ст. 245 КАС України, у разі скасування індивідуального акту суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Умови, за яких орган відмовляє у видачі посвідки, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен видати посвідку. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - видати посвідку або не видати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Підлягають задоволенню вимоги про зобов`язання відповідача здійснити обмін посвідки на постійне проживання шляхом зобов`язання Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обмін посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 20.12.2017 у зв`язку із досягненням 45-річного віку за його заявою від 09.04.2019.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

На думку суду відповідачами, як суб`єктами владних повноважень, покладений на них обов`язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 КАС України, виконано та доведено правомірність та законність їх дій, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд вважає за необхідним стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору у розмірі 1816,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 5, 6, 7, 9, 139, 242-246 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 12.10.2018 №15 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_1 .

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №220685000 від 23.04.2019 про відмову громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_1 в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання за його заявою від 09.04.2019.

4. Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області () здійснити громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_5 ) обмін посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 20.12.2017 у зв`язку із досягненням 45-річного віку за його заявою від 09.04.2019.

5 Стягнути з Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області () на користь громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_5 ) суму сплаченого судового збору в розмірі 1816,00 грн.

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.О. Арсірій