Справа № 340/631/22
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2022-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 серпня 2022 року м. Дніпросправа № 340/631/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Білак С.В., Олефіренко Н.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18.07.2022 р. (суддя Кравчук О.В.) в справі № 340/631/22 за позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання протиправними та скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання протиправними та скасування постанов від 16.12.2019 р. ВП №52595805 та ВП №252595717 про стягнення виконавчого збору в сумі 80 385,03 грн. та 125 839,19 грн. відповідно.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18.07.2022 р. позов задоволено, визнано протиправними та скасовані постанови від 16 грудня 2019 року у виконавчих провадженнях ВП №52595805 та ВП №252595717 про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 80385,03 грн. та 125839,19 грн.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вказує, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією виконавця у межах виконавчого провадження, є обов`язком виконавця.

Відповідачем дотримано процедуру прийняття постанов про стягнення виконавчого збору, відповідно, відсутні підстави для скасування постанов про стягнення виконавчого збору.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у відповідача перебувало виконавче провадження №52595805 з примусового виконання судового наказу №2н-215, виданого 24.03.2009 року Кіровським районним судом м. Кіровограда, про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованості за кредитним договором від 28.05.2008 року в розмірі 802 985,37 грн., судового збору в розмірі 850 грн. та витрат на ітз в розмірі 15 грн., всього 803 850,37 грн., а також виконавче провадження №52595717 з примусовою виконання виконавчого листа №2-1643, виданого 16.11.2011 року про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» заборгованості в розмірі 1 258 391,97 грн.

В ході проведення виконавчих дій державним виконавцем здійснено опис і арешт нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , та виставлено його на електронні торги.

У зв`язку із нереалізацією вказаного майна, стягувачу запропоновано залишити за собою нереалізоване майно, однак від стягувача не надійшло заяви про погодження залишити за собою нереалізоване нерухоме майно.

На підставі пункту 3 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанови від 13 грудня 2021 року ВП№52595717 та ВП 52595805 про повернення виконавчих документів стягувачу.

16 грудня 2021 року державним виконавцем винесено постанови про стягнення із боржника ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 125 839,19 грн. у ВП №52595717 та 80 385,03 грн. у ВП №52595805.

27 грудня 2021 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 60940464 про примусове виконання постанови № б/н від 16.12.2021 року про стягнення зі ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 80 385,03 грн. та постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №60940484 про примусове виконання постанови № б/н від 16.12.2021 року про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 125 839,19 грн.

Проаналізувавши норми Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ у редакції, що діяла до 28 серпня 2018 року, суд першої інстанції вважав, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Проте, Законом України від 03 липня 2018 року №2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, внесено зміни до статті 27 Закону №1404-VІІІ, за якими виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів, тобто база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме: в період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Врахувавши приписами статті 58 Конституції України, а також що внесені Законом України від 03 липня 2018 року №2475-VIII зміни до статті 27 Закону №1404-VІІІ погіршили становище боржника, оскільки виконавчі провадження розпочато під час дії попередньої редакції статті 27 Закону №1404-VІІІ, а виконавчою службою фактично не стягнуто зі ОСОБА_1 коштів у виконавчих провадженнях №52595805 та №52595717, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору.

Крім того, суд першої інстанції звернув увагу на те, що за своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення (аналогічні правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року справа №2540/3203/18).

Приведені обставини слугували підставою для скасування постанов від 16 грудня 2019 року у виконавчих провадженнях ВП №52595805 та ВП №252595717 про стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 80385,03 грн. та 125839,19 грн. відповідно.

Суд визнає приведені висновки обґрунтованими, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що на виконанні у ДВС перебували виконавче провадження: 1) №52595805 з примусового виконання судового наказу №2н-215, виданого 24.03.2009 р. Кіровським районним судом м. Кіровограда, про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Фінанси та кредит» заборгованості за кредитним договором від 28.05.2008 р. в розмірі 802 985,37 грн., судового збору в розмірі 850 грн., витрат на інформаційно-технічне забезпечення розмірі 15 грн., всього 803 850,37 грн., 2) №52595717 з примусовою виконання виконавчого листа №2-1643, виданого 16.11.2011 р., про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» заборгованості в розмірі 1 258 391,97 грн.

Державним виконавцем в межах виконавчих проваджень проведено опис і арешт нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , та виставлено майно на електронні торги.

У зв`язку із нереалізацією вказаного майна стягувачу запропоновано залишити за собою нереалізоване майно, однак від стягувача не надійшло заяви про погодження залишити за собою нереалізоване нерухоме майно.

На підставі пункту 3 частини першої 37 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем 13.12.2021 р. винесено постанови ВП№52595717 та ВП №52595805 про повернення виконавчих документів стягувачу.

Державним виконавцем 16.12.2021 р. винесено постанови про стягнення із боржника ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 125 839,19 грн. у ВП №52595717 та 80 385,03 грн. у ВП №52595805.

Державним виконавцем 27.12.2021 р. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 60940464 з примусового виконання постанови № б/н від 16.12.2021 р. про стягнення зі ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 80 385,03 грн. та постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №60940484 про примусове виконання постанови № б/н від 16.12.2021 р. про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 125 839,19 грн.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII), відповідно до статті 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02 червня 2016 року №1403-VIII.

Згідно зі статтею 10 Закону №1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

За змістом частини першої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

При цьому частинами першою та другою статті 27 Закону №1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Частиною дев`ятою статті 27 Закону №1404-VІІІ встановлено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення.

Приписами статей 40, 42 Закону №1404-VІІІ унормований порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Частиною третьою статті 40 Закону №1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону №1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Тобто, приписами Закону №1404-VІІІ у редакції, що діяла до 28 серпня 2018 року, встановлювалось, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Законом України від 03 липня 2018 року №2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, внесено зміни до статті 27 Закону №1404-VІІІ, за якими виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Відтак, є правильним висновок суду першої інстанції, що у період перебування виконавчих документів на примусовому виконанні законодавцем змінена база обрахунку виконавчого збору: в період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, тобто положення статті 27 Закону №1404-VІІІ в редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність боржника у порівнянні з нормами статті 27 Закону №1404-VІІІ в редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року, оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.

Відповідно, оскільки внесені Законом України від 03 липня 2018 року №2475-VIII зміни до статті 27 Закону №1404-VІІІ погіршили становище боржника, а виконавчі провадження розпочаті під час дії попередньої редакції статті 27 Закону №1404-VІІІ, а також враховуючи, що виконавцем фактично не було стягнуто з позивача коштів у виконавчих провадженнях №52595805 та №52595717, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору.

Також судом першої інстанції обґрунтовано звернуто увагу на те, що за своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення, а в цьому випадку заходи примусового виконання не призвели до виконання рішення.

Аналогічні правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року справа №2540/3203/18.

Враховуючи викладене, суд погоджує висновок суду першої інстанції про протиправність постанов від 16 грудня 2019 року у виконавчих провадженнях ВП №52595805 та ВП №252595717 про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 80 385,03 грн. та 125 839,19 грн. відповідно.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18.07.2022 р. в справі № 340/631/22 залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18.07.2022 р. в справі № 340/631/22 за позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання протиправними та скасування постанов залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття 22.08.2022 р. та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22.08.2022 р.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.В. Білак

суддя Н.А. Олефіренко