Справа № 260/1827/21
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2022-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2022 рокуЛьвівСправа № 260/1827/21 пров. № А/857/9661/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,

з участю секретаря судового засідання Єршової Ю. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 травня 2022 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі №260/1827/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції в Закарпатській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області про визнання протиправними та скасування наказів про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

суддя в 1-й інстанції Луцович М.М.,

час ухвалення рішення 20.05.2022 року,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення 24.05.2022 року,

в с т а н о в и в:

Позивачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулися в суд з позовом до відповідача -Головного управління Національної поліції у Закарпатській області, в якому просили визнати протиправними та скасувати п.1 та п.2 Наказу УМВС України в Закарпатській області від 31 березня 2014 року №377 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Рахівського РВ УМВС", стосовно звільнення із органів внутрішніх справ майора міліції ОСОБА_1 (п. 1 наказу) та ОСОБА_2 (п.2 наказу); визнати протиправними та скасувати Наказ Управління МВС України в Закарпатській області від 04 квітня 2014 року №62о/с "По особовому складу" стосовно звільнення зі служби в органах внутрішніх справ в запас (із поставленням на військовий облік) за п.64 "є" (за порушення дисципліни) майора міліції ОСОБА_2 , старшого оперуповноваженого сектору карного розшуку Рахівського районного відділу УМВС України в Закарпатській області та поновити його на раніше займаній посаді; визнати протиправними та скасувати Наказ Управління МВС України в Закарпатській області від 16 квітня 2014 року №69о/с "По особовому складу" стосовно звільнення зі служби в органах внутрішніх справ у запас (із поставленням па військовий облік) за п.64 "є" (за порушення дисципліни) майора міліції ОСОБА_1 старшого оперуповноваженого сектору карного розшуку Рахівського районного відділу УМВС України в Закарпатській області та поновити на раніше займаній посаді. Стягнути з Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, на користь ОСОБА_2 , грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 04 квітня 2014 року до дня поновлення па роботі. Стягнути з Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 17 квітня 2014 року до дня поновлення на роботі.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року роз`єднано у самостійні провадження позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У ході розгляду справи по суті було залучено до участі у справі в якості відповідача 2 - Управління міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області (а.с.127-128).

До Закарпатського окружного адміністративного суду від Управління міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області надійшло клопотання про залишення цього позову без розгляду.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 травня 2022 року позовну заяву залишено без розгляду.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, позивач ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала прийнята з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню, покликаючись на те, що формулювання звільнення позивача - "грубе порушення дисципліни, що проявилося у підозрі до замаху на вчинення крадіжки з житлового будинку", не охоплюється п.п."є" п.64 Постанова КМУ від 29.07.1991р. №114 "Про затвердження Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ", а є підмінним до того, що зазначене у п.п."й" - притягнення до відповідальності за вчинення кримінального правопорушення (хоч і воно є "некоректним" для дисциплінарної відповідальності). Вироком Тячівського районного суду Закарпатського області від 13 листопада 2019 року, який набрав законної сили 29 грудня 2020 року, його було виправдано, тому лише після цього звернувся в суд з цим позовом. Таким чином, вважає, що суд першої інстанції безпідставно задоволив заяву відповідача про залишення позовної заяви без розгляду та просить скасувати оскаржувану ухвалу, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідач Головне Управління Національної поліції в Закарпатській області, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що згідно з позовною заявою підставою для визнання протиправними оскаржуваних наказів та для поновлення на роботі є виправдувальний вирок суду від 13 листопада 2019 року, який набув законної сили після винесення ухвали Львівського апеляційного суду від 29 грудня 2020 року та який представник позивача отримав 09 лютого 2021 року. Однак виправдувальний вирок суду, на який вказує позивач не може бути самостійною підставою визнавати поважним строк звернення до суду з позовом про поновлення на публічній службі, оскільки оскаржувані накази винесені за результатами проведеного службового розслідування відповідно до вимог Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України». Звертає увагу, що позивач був обізнаним про проведення щодо нього службового розслідування в межах Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ та 30 березня 2014 року надав пояснення, а копію витягу наказу про звільнення ним отримано особисто 23 квітня 2014 року. Таким чином, позивач, будучи обізнаним про можливе порушення свої прав, свобод та інтересів, у встановлений законом строк звернення до суду не звернувся, доказів обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від його волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду не надав. З врахуванням наведеного, важає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду - без змін.

Представник Головного Управління Національної поліції в Закарпатській області Яблонський О. О. у судовому засіданні в режимі відеоконференції не погодився з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду - без змін.

Позивач (апелянт) та представник позивача у судове засідання не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, подали заяву про розгляд справи без їхньої участі, а тому суд вважає можливим проведення розгляду справи без участі апелянта за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін з таких підстав.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений встановлений ч.5 ст.122 КАС України місячний строк звернення до суду, а обґрунтувань обставин та належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску вказаного строку позивачем не наведено, тому наявні підстави для залишення позовної заяви без розгляду.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ст.5 КАС України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду.

У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватися відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах.

Проте законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.

Згідно з ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Ч.2 цієї статті передбачає, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За змістом ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до адміністративного суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України. Цією нормою встановлені скорочені строки звернення до адміністративного суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, які, у свою чергу, не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету якнайскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. Водночас не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду. При цьому порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав.

Відповідно до п.17 ч.1 ст.4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно з ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України відповідно до частини третьої якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Аналізуючи зміст статті 122 КАС України, очевидним є те, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Отже, початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору є визнання протиправним та скасування наказу від 31 березня 2014 року №377 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Рахівського РВ УМВС", стосовно звільнення із органів внутрішніх справ майора міліції ОСОБА_1 (п. 1 наказу), визнання протиправним та скасування Наказу від 16 квітня 2014 року №69о/с "По особовому складу" стосовно звільнення зі служби в органах внутрішніх справ у запас (із поставленням па військовий облік) за п.64 "є" (за порушення дисципліни) майора міліції ОСОБА_1 та поновлення на роботі.

Зі змісту оскаржуваного наказу від 16 квітня 2014 року №69о/с "По особовому складу" вбачається, що позивача звільнено зі служби в запас (із поставленням на військовий облік) за п.64 "є" (за порушення дисципліни) на підставі: п.1 наказу УМВС України в Закарпатській області від 31 березня 2014 року №377 (а.с. 13), з яким він ознайомився у квітні 2014 року, і цей факт позивачем не заперечується.

Колегія суддів зазначає, що місячний строк, який обчислюється з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок на пред`явлення визначених законом вимог рахується з квітня 2014 року, разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач з позовом до суду звернувся лише 15 березня 2021 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що покликання позивача, на те, що причиною винесення оскаржуваних наказів про звільнення є повідомлення про підозру у кримінальному провадженні та підставою для поновлення позивача на роботі є виправдувальний вирок суду, який отримано 09 лютого 2021 року, а також очікуванням інформації від відповідача стосовно середнього заробітку позивача, як на підставу пропуску строку звернення з позовом, не можуть визнаватися поважними причинами пропуску строку звернення до суду, оскільки притягнення чи не притягнення позивача до кримінальної відповідальності та/або наявність чи відсутність в діях позивача ознак кримінального правопорушення не слугувало підставою винесення оскаржуваних наказів та звільнення позивача з роботи.

Матеріалами справи підтверджується, що позивача було звільнено з роботи за грубе порушення ст.7 Закону України "Про дисциплінарний статут органів внутрішніх справ", Присяги працівника органів внутрішніх справ, Закону України "Про міліцію", наказів МВС України №81-2007, 157-2007, що проявилося у підозрі до замаху на вчинення крадіжки, а також порушення вимог п.п. 6.13, 6.14 "Інструкції з організації реагування органів внутрішніх справ на повідомлення про кримінальні правопорушення, інші правопорушення, надзвичайні ситуації та інші події" - що проявилося у самовільному відлученні позивача з райвідділу під час несення служби в складі слідчо-оперативної групи (а.с. 180).

Як правильно зазначив суд першої інстанції, підставою винесення оскаржуваних наказів про звільнення слугувало порушення позивачем дисципліни, що проявилося саме у підозрі до замаху на вчинення крадіжки та самовільному відлученні з райвідділу під час несення служби, з приводу цього факту проводилось службове розслідування, за наслідками якого прийнято рішення про притягнення до відповідальності та обрано вид стягнення звільнення, а не притягнення позивача до кримінальної відповідальності за вчинення крадіжки.

Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що розгляд у порядку кримінального судочинства питання щодо наявності чи відсутності в діях позивача ознак кримінального праворушення, передбаченого ст.15 ч.3, ст.185 ч.3 КК України не позбавляло позивача можливості звернутися до суду в порядку адміністративного судочинства з позовом щодо оскарження наказів про звільнення з роботи, винесених за порушення позивачем дисципліни, на підставі п."є" ст.64 Положення про проходження служби, а тому неналежне використання наданих процесуальних прав не може визнаватися судом, як поважна причина пропуску процесуального строку.

Колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що інститут строків у судовому процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом встановленого законодавством строку суб`єкт владних повноважень не звернувся до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Таким чином, дотримання строку звернення з адміністративним позовом до суду є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує усіх учасників цих правовідносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій та сприяє юридичній визначеності у публічно-правових відносинах. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

За встановлених обставин з огляду на те, що позовна заява подана поза межами строку звернення до адміністративного суду без поважних причин, враховуючи наведені вище правові норми, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для залишення такої без розгляду.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишення позовної заяви без розгляду, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст. 242, 243, 250, 295, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 травня 2022 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі №260/1827/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 22 серпня 2022 року.