Справа № 826/10406/16
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2022-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2022 року м. Київ № 826/10406/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні адміністративну справу за позовом

фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у місті Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Головного управління ДПС у місті Києві (надалі - відповідач), адреса: 04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19, в якій позивач просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 14 червня 2016 року № , № , № , № , рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 14 червня 2016 року № та вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14 червня 2016 року № Ф-.

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивача, внаслідок прийняття суб`єктом владних повноважень неправомірних податкових повідомлень-рішень.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 серпня 2016 року відкрито провадження у справі.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2019 року позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві від 14 червня 2016 року № про визначення позивачу грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 9 407,29 грн, з них: 7 525,83 грн за основним платежем та 1 881,46 грн за штрафними санкціями; визнано протиправним та скасовано рішення Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві від 14 червня 2016 року № в частині нарахування позивачу штрафних санкцій в розмірі 3 394,32 грн (26 291,85 грн - 22 897,53 грн); визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві від 14 червня 2016 року № в частині визначення позивачу грошового зобов`язання за платежем штрафні санкції за порушення законодавства про патентування, норм регулювання обігу готівки та застосування реєстраторів в розмірі 11 132,10 грн; у позові про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві від 14 червня 2016 року № про визначення позивачу грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в розмірі 223 154,39 грн, з них: 178 523,51 грн за основним платежем та 44 630,88 грн за штрафними санкціями; податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві від 14 червня 2016 року № про визначення позивачу грошового зобов`язання за платежем адміністративні штрафи та інші санкції в розмірі 510,00 грн; рішення Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві від 14 червня 2016 року № в частині нарахування позивачу штрафних санкцій в розмірі 22 897,53 грн; вимоги Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві від 14 червня 2016 року № Ф- про сплату боргу (недоїмки) в розмірі 228 975,25 грн; податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві від 14 червня 2016 року № в частині визначення позивачу грошового зобов`язання за платежем штрафні санкції за порушення законодавства про патентування, норм регулювання обігу готівки та застосування реєстраторів в розмірі 336 529,25 грн - відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2020 року апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 серпня 2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 13 травня 2021 року касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволена частково, постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2020 року та рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2019 року у даній справі скасовані в частині відмови у задоволенні позову, адміністративну справу № 826/10406/16 в іншій частині відмовлених позовних вимог направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 травня 2021 року головуючою для розгляду справи визначено суддю Окружного адміністративного суду міста Києва Клочкову Н.В.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що відповідні оскаржувані рішення не відповідають вимогам, передбаченим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки необґрунтованими є висновки податкового органу, зафіксовані у акті перевірки.

Вказані обставини стали підставою для звернення до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Відповідач в свою чергу на підтвердження правомірності своїх дій зазначає, що податковим органом під час виконання функцій покладених чинним законодавством, було дотримано приписів чинного законодавства та правомірно прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення, у зв`язку з чим податковий орган просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі та залишити в силі прийняті податкові повідомлення-рішення.

Порушення податкового законодавства які стали підставою для прийняття оскаржуваних податкових-повідомлень рішень викладені уповноваженим особами податкової служби в акті перевірки та які на переконання представника податкового органу являються правомірними та підтверджуються відповідними доказами.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

На підставі наказу від 14 квітня 2016 року № 190-П Контролюючим органом було проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2015 року.

За результатами проведеної перевірки відповідачем було складено Акт від 18 травня 2016 року № 4459/26-51-13-06/ НОМЕР_1 .

Згідно висновків Акта, перевіркою встановлено порушення Платником податків:

- пункту 176.1 статті 176, пункту 177.1, пункту 177.2, пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено оподатковуваний дохід в 2013 році - на суму 215 839,00 грн, в 2014 році - на суму 439 450,00 грн, та в 2015 році - на суму 501 722,00 грн, що призвело до заниження податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб в 2013 році - у сумі 30 909,83 грн, в 2014 році - у сумі 68 603,28 грн та в 2015 році - у сумі 79 010,40 грн.

- частини 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI, а саме: платник повинен був сплатити єдиного соціального внеску за 2013 рік в сумі 74 896,13 грн, за 2014 рік у сумі 86 219,78 грн та за 2015 рік - у сумі 89 995,14 грн, але фактично сплачено за 2013 рік у сумі 7 009,44 грн, за 2014 рік у сумі 7 356,36 грн та за 2015 рік у сумі 89 995,14 грн, що призвело до несплати єдиного соціального внеску за 2013 рік в сумі 67 886,69 грн, за 2014 рік в сумі 78 863,42 грн та за 2015 рік - в сумі 82 225,14 грн;

- підпунктів 2.2, 2.6 пункту 2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, в результаті чого не забезпечено оприбуткування готівкових коштів у день їх надходження у повній сумі їх фактичних надходжень в книгах ОРО, зареєстрованих в Контролюючому органі, та суми готівки, що оприбутковувались, не відповідають сумам, визначеним у відповідних касових (розрахункових) документах;

- пункту 44.1, пункту 44.3 статті 44 Податкового кодексу України, а саме: платник документи до перевірки надав у неповному обсязі.

На підставі Акта перевірки, Контролюючим органом прийнято:

- податкове повідомлення-рішення від 14 червня 2016 року № про визначення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в розмірі 223 154,39 грн, з них: 178 523,51 грн за основним платежем та 44 630,88 грн за штрафними санкціями;

- податкове повідомлення-рішення від 14 червня 2016 року № про визначення грошового зобов`язання за платежем адміністративні штрафи та інші санкції в розмірі 510,00 грн;

- податкове повідомлення-рішення від 14 червня 2016 року № про визначення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 9 407,29 грн, з них: 7 525,83 грн за основним платежем та 1 881,46 грн за штрафними санкціями;

- податкове повідомлення-рішення від 14 червня 2016 року № про визначення грошового зобов`язання за платежем штрафні санкції за порушення законодавства про патентування, норм регулювання обігу готівки та застосування реєстраторів в розмірі 347 661,35 грн;

- вимогу від 14 червня 2016 року № Ф- про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 228 975,25 грн;

- рішення від 14 червня 2016 року № про застосування штрафних санкцій в розмірі 26 291,85 грн.

В той же час, суд звертає увагу, що постановою Верховного Суду від 13 травня 2021 року касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено частково: рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2020 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 14 червня 2016 року № в повному обсязі; в іншій частині відмовлених позовних вимог справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції; рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2020 року та в іншій частині залишено без змін.

Зокрема приймаючи вказану вище постанову колегія суддів Верховного Суду зазначила, що суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 14 червня 2016 року № , № , № , рішення про застосування штрафних санкцій від 14 червня 2016 року № та вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14 червня 2016 року № Ф-, ухвалили рішення, висновки яких сформовані не за результатами дослідження усіх зібраних у справі доказів у сукупності та взаємозв`язку.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Тобто, з урахуванням викладеного, та беручи до уваги, що колегією суддів повернуто справу на новий розгляд до суду першої інстанції лише в частині відмовлених позовних вимог то, суд приходить до висновку про наявність підстав для розгляду даної справи, в межах наступних позовних вимог, а саме, про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 14 червня 2016 року № , № , № , рішення про застосування штрафних санкцій від 14 червня 2016 року № та вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14 червня 2016 року № Ф-.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позивач не погоджується з оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, оскільки висновки Акту перевірки, на підставі якого винесено оскаржуване рішення, є необґрунтованими та суперечать чинному податковому законодавству України.

Позивач зазначає, що зі змісту акта перевірки, за наслідками якого прийняті оскаржувані рішення, вбачається, що висновки про порушення позивачем вимог податкового законодавства, призвело до завищення витрат, заниження оподатковуваного доходу, не донарахування податку на доходи фізичних осіб, у зв`язку з не підтвердженням позивачем витрат та не наданням документів пов`язаних з підприємницькою діяльністю позивача, що у свою чергу, унеможливлює факт оплати понесених витрат і відношення їх до отримання доходів за період, що перевірявся.

На підтвердження своєї позиції позивач зазначає, що останнім за наслідками проведення господарських операцій з контрагентами за період 2013-2015 роки були надані усі первинні документи, які в свою чергу, підтверджуються реальністю здійснення господарських операцій між ним та його контрагентами, а саме, позивач зазначає, що ним були надані наступні види документів: фіскальні чеки і банківські виписки про придбаний товар, акти звірок взаємних розрахунків з постачальниками, книги обліку розрахункових операцій по місцях проведення розрахунків, щомісячні періодичні звіти РРО, договори поставки, договір оренди приміщення продовольчого магазину, договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду.

Крім того, позивач зауважив, що оригінали вищевказаних документів надавались посадовим особам відповідача під час проведення перевірки.

В той же час, позивач звертає увагу, що відповідачем, як контролюючим органом не було зазначено в акті перевірки, які саме витрати, на думку уповноважених осіб податкового органу, не підлягають визнанню витратами, що пов`язані з господарською діяльністю позивача, які саме документи відсутні чи являються не неналежним чином оформленими та на підставі яких відомостей контролюючим органом сформовано висновок про завищення витрат в перевіреному періоді.

Керуючись вищевикладеним позивач просив задовольнити позовні вимоги та скасувати оскаржувані податкові повідомлення-рішення та вимогу про сплату боргу (недоїмки).

Відповідач заперечуючи проти аргументів викладених позивачем зазначає, що податковим органом під час виконання функцій покладених чинним законодавством, останнім було дотримано приписів чинного законодавства та правомірно прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення, у зв`язку з чим просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі та залишити в силі прийняті податкові повідомлення-рішення.

ВИСНОВКИ ЩОДО НАЯВНОСТІ/ВІДСУТНОСТІ ПОРУШЕНЬ

Під час розгляду справи, суд дійшов висновку про наявність порушень прав позивача з боку відповідача.

НОРМИ ПРАВА

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України; Кодексу адміністративного судочинства України; Податкового кодексу України; Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»; Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», у відповідних редакціях, що діяли на момент спірних правовідносин.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Так, як вже було встановлено вище, постановою Верховного Суду від 13 травня 2021 року касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено частково: рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2020 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 14 червня 2016 року № в повному обсязі; в іншій частині відмовлених позовних вимог справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції; рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2020 року та в іншій частині залишено без змін.

Тобто, суд в даному випадку буде розглядати адміністративний позов в межах позовних вимог позовної заяви, які були повернуті Верховним Судом на новий розгляд, зокрема:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві від 14 червня 2016 року № про визначення позивачу грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в розмірі 223 154,39 грн, з них: 178 523,51 грн за основним платежем та 44 630,88 грн за штрафними санкціями;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві від 14 червня 2016 року № про визначення позивачу грошового зобов`язання за платежем адміністративні штрафи та інші санкції в розмірі 510,00 грн;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві від 14 червня 2016 року № в частині нарахування позивачу штрафних санкцій в розмірі 22 897,53 грн; вимоги Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві від 14 червня 2016 року № Ф- про сплату боргу (недоїмки) в розмірі 228 975,25 грн.

Згідно з пунктом 162.1 статті 162 Податкового кодексу України платниками податку на доходи фізичних осіб є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Пунктом 163.1 статті 163 Податкового кодексу України встановлено, що об`єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Пунктом 164.1 статті 164, підпунктом 164.1.1 пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. У разі використання права на податкову знижку базою оподаткування є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом зменшення загального оподатковуваного доходу з урахуванням пункту 164.6 цієї статті на суми податкової знижки такого звітного року. Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу. Загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, регулюється статтею 177 Податкового кодексу України.

Відповідно пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України (в редакції чинній до 01 січня 2015 року) до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Пунктом 138.1 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, які підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.1 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України до складу витрат не включаються витрати не пов`язані з провадженням господарської діяльності. Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Кодексу не включаються до складу витрат, витрати не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення - і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

В свою чергу, суд звертає увагу, що норма пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, в редакції чинній з 1 січня 2015 року, передбачає, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать, зокрема:

- 177.4.1. витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;

- 177.4.2. витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;

- 177.4.3. суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;

- 177.4.4. інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є роботодавці - фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців); фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Пунктами 1 та 2 частини 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» встановлено, що платник єдиного внеску зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частин 2 та 11 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок; у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Пунктом 3 частини 11 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Таким чином, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є похідними від податку на доходи фізичних осіб.

Суд зауважує, що передумовою, яка виключає право фізичної особи-підприємця формувати витрати для цілей зменшення оподатковуваного доходу, є відсутність їх документального підтвердження.

Відтак, суд погоджується з посиланнями колегії суддів Верховного Суду про те, що обставина підтвердження/не підтвердження витрат відповідними документами входить до предмету доказування для цілей визнання правомірності/протиправності податкових повідомлень-рішень від 14 червня 2016 року № , № , №, рішення про застосування штрафних санкцій від 14 червня 2016 року № та вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14 червня 2016 року № Ф-.

Як підтверджується матеріалами справи (том 19, а.с. 28-29), податковим органом зазначено, що суб`єктом господарської діяльності ОСОБА_1 було завищено суму валових витрат, а саме: до складу валових витрат суб`єктом господарської діяльності ОСОБА_1 було віднесено витрати на придбання товару, по видатковим накладним (в додатку до першого примірника акту), оплату яких не підтверджено документально, що призвело до заниження загального річного оподатковуваного доходу в 2013 році - на суму 215 839,00 грн, в 2014 році - на суму 439 450,00 грн, та в 2015 році - на суму 501 722,00 грн, чим порушено пункти 177.2, 177.4 статті 177 Податкового Кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VІ, із змінами та доповненнями.

В той же час, з аналізу Акту перевірки судом встановлено, що уповноваженими особами податкового органу не вказано жодних обставин та не надано жодних належних аргументів, що свідчили би про те, що фактичного здійснення операцій, за якими сформовано витрати, не було.

Разом з тим, з аналізу матеріалів справи судом встановлено, що позивачем на підтвердження придбання у ТОВ «Євро Аква», ІП «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед», ТОВ «Торговий дім «Еталон», КСП ТОВ «Ростава», КСП ТОВ «Транслюкс», ТОВ «Савсервіс-Мова», ЛФ ПП «Украинский продукт», ТОВ «Рошен-Трейд», ТОВ «Баядера Логістик», ТОВ «Торгова компанія «Мегаполіс-Україна», ТОВ «Кушнер», ТОВ «Українська дистрибуційна компанія», ТОВ «Дрінк Дістрібушн Сістем», ТОВ «НІАН», Філії «Торговий дім» ТОВ «Олександрія Бліг», КФ ТОВ «Кримська водочна компанія», ТОВ «Дистриб`юторська компанія «Дельта-Київ», ТОВ «Дітрейд», ТОВ «Сандора», ТОВ «Експансія», ТОВ «Ласка Столиця», ТОВ «Атлантіс», КФ ТОВ «Істерн Беверідж Трейдінг», КФ ТОВ «Наш Продукт Плюс», ТОВ «Петрус-Алко», ТОВ «Торговий Дім-«Фрегат», КФ ПП «Зевс», БФ ТОВ «Вітязь Алко Груп», ТОВ «Спринтер К», ТОВ «Сатурн Дистрибьюшн», ВКФ «Укрпромпостач-95» ЛТД, Філії «Приватні сади» ТОВ «Олександрія Бліг», ТОВ «Олга-Логістик», ТОВ «Данон Дніпро» товарів, факт оплати вартості яких підлягає встановленню у даній справі, було надано до суду оригінали товарно-транспортних накладних, податкових накладних, накладних та видаткових накладних, фіскальні чеки про оплату на суму 31 409,90 грн, акти звірки взаєморозрахунків, платіжні доручення, довідку ІП «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед», банківські виписки (том 16, а.с. 99-230).

Для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Як зазначено у листі Вищого адміністративного суду України від 20 липня 2010 року №1112/11/13-10 «Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби» про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин: неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням податкової вигоди, якщо для даного виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку.

Крім того, в основі будь-якої реальної господарської операції має лежати економічна мета, тобто бажання платника податків приростити активи за допомогою досягнення господарського ефекту.

У податковому обліку господарські операції мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення, тобто первинними документами, що містять інформацію про фактичні господарські операції, розкривають їх зміст та обсяг.

За відсутності достатніх доказів - первинних документів, які б достовірно підтверджували факт здійснення господарської операції, розкривали її зміст та обсяг з метою та в цілях господарської діяльності платника податку, підстави для формування даних податкового обліку - відсутні.

Згідно усталеної позиції Верховного Суду України при розгляді справ даної категорії судам належить з`ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції (фактичне здійснення господарських операцій); підтвердження господарських операцій належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Суд зауважує, що посилання представника податкового органу на обставину того, що акти звірки розрахунків не засвідчені підписами позивача та інші первинні документи мають певні недоліки, з огляду на сукупність обставин цієї справи, є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на наступне.

В першу чергу, щодо посилань податкового органу на обставину того, що акти звірки розрахунків не засвідчені підписами позивача, не можуть свідчити про фіктивність проведених позивачем господарських операцій, з урахуванням того, що відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а являється лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій.

В свою чергу, суд звертає увагу, що акти звірки розрахунків лише відображають стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин.

Таким чином, беручи до уваги викладене вище, суд зауважує, що сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій (поставки, надання послуг, тощо), оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом, а тому в даному випадку, посилання на те, що в актах розрахунків відсутні підписи позивача, не можуть свідчить про нереальність здійснення позивачем господарських операцій, оскільки, такі акти навіть не можуть виконувати роль первинних документів, за якими можливо пересвідчуватись у реальності господарських операцій.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у справі № 905/1198/17, від 24 жовтня 2018 року у справі № 905/3062/17, від 05 березня 2019 року у справі № 910/1389/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 916/1727/17 та від 21 грудня 2020 року у справі № 916/499/20.

Відповідно до приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що податковим законодавством не визначено виключний перелік документів, якими підтверджується факт оплати товарів (робіт, послуг). За загальним правилом такими (в залежності від способу проведення оплат) розрахунковими документами можуть бути, зокрема, фіскальний (розрахунковий) чек, квитанція, товарний чи касовий чек, електронний розрахунковий документ.

Загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків встановлені Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка затверджена Постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (надалі також - Інструкція; ту і надалі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Абзацом тридцять п`ятим пункту 1.4 глави 1 Інструкції передбачено, що платіжне доручення - розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача.

Згідно з пунктом 3.1 Інструкції платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 3 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 9 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків. Банк у договорі з платником - фізичною особою має право передбачати можливість подання цим платником платіжного доручення в довільній формі, яке має містити такі обов`язкові реквізити: назву документа; дату складання і номер; прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), код платника та номер його рахунку; найменування та код банку платника; найменування/прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), код отримувача та номер його рахунку; найменування та код банку отримувача; суму цифрами та словами; призначення платежу; підпис платника.

За змістом пункту 3.8 Інструкції реквізит «Призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення «Призначення платежу». Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

Щодо аргументів податкового органу про те, що позивачем у платіжних дорученнях в призначення платежу було зазначено «Оплата за товар», та, що позбавляє можливості ідентифікувати поставку (документ, період), суд вважає їх необґрунтованими та безпідставними, оскільки чинним законодавством, яке регулює безготівкові розрахунки, не визначає повноти заповнення реквізиту «призначення платежу» платником.

Крім того, виходячи з аналізу наявних в матеріалах справи первинних документів, суд зауважує, що таке зазначення в графі «Призначення платежу» застосовувалося тому, що договори передбачали поставку великої кількості різних товарів. Крім того зазначення «Оплата за товар» відповідає предмету договору поставки.

Суд зауважує, що за загальним правилом факт документальної підтвердженості витрат оцінюється не лише на підставі документів щодо оплати товару, а й інших (банківських виписок, податкових та видаткових накладних, товарно-транспортних накладних та ін.), співставлення сукупності яких надає можливість ідентифікувати зміст господарської операції, за якою сформовано витрати.

З урахуванням викладеного, суд звертає увагу, що позивачем, як і уповноваженим особами податкового органу, як під час проведення перевірки, так і до матерів справи були надані, зокрема, банківські виписки (том 16, а.с. 99-230), які у співставленні, зокрема, з платіжними дорученнями із викладеними у банківських виписках, свідчать про факт оплати позивачем товарів.

Крім того, суд звертає увагу, що під час розгляду судом даної справи та, під час первинного розгляду даної справи встановлено, що контролюючим органом в Акті перевірки не заперечувався факт поставки товарів позивачу його контрагентами.

Суд звертає увагу, що в пункті 1.15 Акту перевірки зазначено, що перевіркою наявності фактів здійснення фізичною особою - підприємцем операцій, з суб`єктами, які мають ознаки «фіктивності», припинили діяльність на підставі рішення суду або щодо яких установчі документи, свідоцтва про державну реєстрацію, договори, первинні чи інші документи визнано судом недійсними тощо, не встановлено.

Таким чином, вказані вище висновки викладені в Акті перевірки свідчать про те, що контролюючим органом не ставиться під сумнів реальність операцій.

Беручи до уваги предмет розгляду даної справи, суд зауважує, що доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування валових витрат.

Отже, на переконання суду підтвердженням відсутності понесення витрат позивачем за даними договорами має бути наявність заборгованості перед постачальниками.

Згідно підпунктом 6 пункту 3 розділу ІІІ Наказу Міністерства фінансів № 727 від 20 серпня 2015 року «Про затвердження Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами», Загальні положення акта (довідки) документальної планової перевірки (відповідні додатки до загальних положень) повинні містити такі дані: 6) інформація про дебіторську (кредиторську) заборгованість, операції з векселями та цінними паперами.

Також, суд вважає за необхідне врахувати при вирішенні даних правовідносин довідку іноземного підприємства «Кока-кола Беверіджиз Україна Лімітед» від 08 червня 2016 року № 1, з якої вбачається, що іноземне підприємство «Кока-кола Беверіджиз Україна Лімітед» реалізувало продукцію власного виробництва фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 , з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року на загальну суму та які було сплачено позивачем у розмірі 140 545,00 грн (сто сорок тисяч п`ятсот сорок п`ять гривень 00 коп.). Також, у вказаній довідці вказано, що остання видана іноземним підприємством «Кока-кола Беверіджиз Україна Лімітед» замість втрачених чеків.

В свою чергу, беручи до уваги вказане, суд вважає за необхідне звернути увагу на приписи пункту 44.1. статті 44 Податкового кодексу України, яким визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Крім того, відповідно до приписів частин 1, 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) вбачається, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити:

- назву документа (форми);

- дату і місце складання;

- назву підприємства, від імені якого складено документ;

- зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

- посади осіб, відповідальних за здійснення господарської

операції і правильність її оформлення;

- особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» ( 852-15 ), або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто, виходячи з приписів вказаного вище пункту статті 44 Податкового кодексу України, статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та виходячи з аналізу довідки іноземного підприємства «Кока-кола Беверіджиз Україна Лімітед» від 08 червня 2016 року № 1, суд приходить до висновку, що вказана довідка відповідає вимогам приписів законодавства, та з урахуванням відсутності заперечень з боку податкового органу, на якого у відповідно до приписів частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладається обов`язок щодо доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності, відповідає вимогам, як доказ протиправності висновків податкового органу про завищення позивачем валових витрат на товари.

Беручи до уваги вищевикладене в сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем надано суду, документи первинного обліку, які також надавались уповноваженим особам податкового органу під час проведення перевірки, що містять всі необхідні реквізити та не суперечать законодавчим та нормативним актам, а отже доведено факт реальності здійснення господарських операцій.

В свою чергу, суд вважає за необхідне звернути увагу, що з наявних в матеріалах справи документів чітко прослідковується наявність взаємозв`язку на підтвердження реальності господарських операцій між позивачем та його контрагентами та оплати позивачем товарів з такими контрагентами.

Так, в свою чергу, з аналізу матеріалів справи та наданих сторонами документами, суд приходить до висновку, що на підтвердження реальності господарських операцій пов`язаних з купівлею товару, позивачем було надано відповідні первинні та інші документи, що складені відповідно до вимог чинного законодавства, господарські операції з купівлі позивачем товару були реально здійснені, відбувся рух/переміщення активів, що підтверджується наявними в матеріалах справи первинними документами.

Наявні в матеріалах справи документи беззаперечно підтверджують, що господарські операції з придбання товару у контрагентів були вчинені позивачем реально, що виключає правомірність висновків податкового органу про завищення валових витрат позивачем.

Отже, виходячи з аналізу вищевикладеного та наявних в матеріалах справи доказів, суд приходить до висновку про те, що наявними матеріалами справи підтверджено факт реальності господарських операцій з контрагентами.

При цьому, суд зауважує та як вбачається з аналізу Акту перевірки податкового органу, вказані документи, позивачем були надані контролюючому органу під час проведення документальної планової виїзної перевірки та пояснення до переліку наданих документів, внаслідок чого такі документи повинні були бути враховані податковим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення, але надані позивачем документи не були враховані, що свідчить про ігнорування податковим органом принципу презумпції правомірності рішень платника податку.

Судом не беруться до уваги посилання податкового органу, як на обґрунтування своїх висновків, на те, що позивачем було завищено суму валових витрат, оскільки, як вже було встановлено вище, виходячи з аналізу матеріалів справи, можна прийти до висновку, про наявність усіх первинних документів на підтвердження реальності здійснених позивачем валових витрат на купівлю відповідної продукції.

При цьому, в ході аналізу Акту перевірки вбачається, що контролюючим органом не здійснювалась належна перевірка первинно-бухгалтерських документів позивача, що в свою чергу, вже свідчить про протиправність та необґрунтованість висновків уповноважених осіб податкового органу.

Крім того, оскільки вище, суд прийшов до висновку про необґрунтованість висновків податкового органу з приводу не підтвердження позивачем належними первинними документами здійснення господарських операцій та з урахуванням встановлення судом факту надання позивачем належних первинних документів під час проведення перевірки, суд приходить до висновку про необґрунтованість та протиправність прийнятого податковим органом податкового повідомлення-рішення від 14 червня 2016 року № про визначення позивачу грошового зобов`язання за платежем адміністративні штрафи та інші санкції в розмірі 510,00 грн.

Щодо вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14 червня 2016 року № Ф- та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, суд зазначає, що зважаючи на встановлення вище факту правомірності формування позивачем, як суб`єктом підприємницької діяльності, доходів і витрат за наслідками проведених господарських операцій, які використовувались у господарській діяльності позивача, висновок Контролюючого органу про заниження позивачем в перевіряємому періоді податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб здійснено безпідставно, а тому, у зв`язку з висновком суду про неправомірність висновку відповідача про заниження платником єдиного соціального внеску за 2013 рік в сумі 67 886,69 грн, за 2014 рік в сумі 78 863,42 грн та за 2015 рік в сумі 82 225,14 грн, є підстави вважати про відсутність підстав та неправомірність прийняття податковим органом вимоги від 14 червня 2016 року № Ф- про сплату боргу (недоїмки) в розмірі 228 975,25 грн.

Беручи до уваги викладене вище, суд вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до пункту 3 частини 11 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції чинній на момент виникнення даних правовідносин) встановлено, що за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Згідно із пунктом другим розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 року за № 508/26953, у разі виявлення платником своєчасно не нарахованих сум єдиного внеску такі платники зобов`язані самостійно обчислити ці внески, відобразити у звітності, що подається платником до органів доходів і зборів, та сплатити їх. До такого платника застосовуються штрафні санкції у порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції. У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або несплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції у порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.

З матеріалів справи судом встановлено, що на підставі вказаної вище податкової вимоги, податковим органом було прийнято рішенням від 14 червня 2016 року № , яким застосовано до позивача штрафні санкції в розмірі 26 291,85 грн.

В свою чергу, Окружним адміністративним судом міста Києва у рішенні від 05 грудня 2019 року по даній справі було частково скасовано вказане податкове повідомлення-рішення, в обґрунтування чого судом було зазначено, що враховуючи приписи податкового законодавства та суми визначеної в податковій вимозі позивачу вказаним податковим повідомленням-рішенням було нараховано суму штрафних санкцій у більшому, ніж законодавчо встановленому розмірі, у зв`язку з чим, суд прийшов до висновку, що податкове повідомлення-рішення від 14 червня 2016 року № підлягає скасуванню в частині нарахування позивачу штрафних санкцій в розмірі 3 394,32 грн (26 291,85 грн - 22 897,53 грн).

В свою чергу, оскільки, вище судом встановлено протиправність вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14 червня 2016 року № Ф- та беручи до уваги, що податкове повідомлення-рішення було прийнято на підставі та виходячи з суми визначеної у вказаній вимозі, суд приходить до висновку про наявність підстав для скасування податкового повідомлення-рішення від 14 червня 2016 року № повністю, зокрема, в частині нарахування позивачу штрафних санкцій в розмірі 22 897,25 грн.

Таким чином, з урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача, беручи до уваги та з урахуванням висновків Верховного Суду викладених у постанові від 13 травня 2021 року якою касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено частково: рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2020 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 14 червня 2016 року № в повному обсязі; в іншій частині відмовлених позовних вимог справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції; рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2020 року та в іншій частині залишено без змін.

Відповідно до приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно з частиною 1 статті 9, статті 72, частин 1, 2, 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог повернутих Верховним Судом на новий розгляд.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 січня 2021 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року скасовано, а справу № 826/7382/18 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, з огляду на те, що під час нового розгляду суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову у повному обсязі, суд приходить до висновку, що розподіл судових витрат у справі, в тому числі, й сплаченого за подання апеляційної та касаційної скарги, здійснює Окружний адміністративний суд міста Києва, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи квитанцій, позивачем під час розгляду судами першої, апеляційної та касаційної інстанції було сплачено судовий збір в загальній сумі у розмірі 11 713,00 грн. Також, під час винесення Окружним адміністративним судом міста Києва рішення від 05 грудня 2019 року стягнуто на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві (адреса: 02068, місто Київ, вулиця О. Кошиця, будинок 3, РНОКПП 39479227) понесені фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у сумі 239,10 грн (двісті тридцять дев`ять гривень 10 копійок).

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2020 року апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 серпня 2019 року залишено без змін.

В подальшому постановою Верховного Суду від 13 травня 2021 року касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 було задоволено частково, постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2020 року та рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2019 року у даній справі скасовані в частині відмови у задоволенні позову, адміністративна справа № 826/10406/16 в іншій частині відмовлених позовних вимог направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

Таким чином, оскільки, з урахуванням вказаних вище обставин, в даній справі повернутою Верховним Судом до суду першої інстанції на новий розгляд, суд у даному рішення прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог які були повернуті Верховним Суду, суд приходить до висновку, що в даному випадку, має місце задоволення позовних вимог заявлених позивачем у повному обсязі.

Відтак, враховуючи, розмір задоволених позовних вимог позивача, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 11 474,00 грн ((1 378,00 грн + 5 512,00 грн + 2 067,00 грн + 2 756,00 грн) - 239,00 грн), за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень в частині позовних вимог направлених на новий розгляд - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві від 14 червня 2016 року № про визначення позивачу грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в розмірі 223 154,39 грн, з них: 178 523,51 грн за основним платежем та 44 630,88 грн за штрафними санкціями.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві від 14 червня 2016 року № про визначення позивачу грошового зобов`язання за платежем адміністративні штрафи та інші санкції в розмірі 510,00 грн.

4. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві від 14 червня 2016 року № в частині нарахування позивачу штрафних санкцій в розмірі 22 897,53 грн; вимоги Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві від 14 червня 2016 року № Ф- про сплату боргу (недоїмки) в розмірі 228 975,25 грн.

5. Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 11 474,00 грн (одинадцять тисяч чотириста сімдесят чотири гривні 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у місті Києві (адреса: 04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19, ).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова