Справа № 640/19977/21
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2022-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2022 року м. Київ №640/19977/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доМіністерства охорони здоров`я України
провизнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії
Третя особа:

- Департамент охорони здоров`я Житомирської обласної державної адміністрації;

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства охорони здоров`я України, у якому просив суд:

- визнати незаконною бездіяльність МОЗ України у вигляді невиконання передбаченого законодавством обов`язку щодо нормативно-правового врегулювання питань функціонування спеціальних закладів з надання психіатричної допомоги у відповідності до норм, встановлених Правилами застосування примусових заходів медичного характеру в спеціальному закладі з надання психіатричної допомоги від 31.08.2017 року № 992;

- зобов`язати МОЗ України розробити Типове положення про спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги;

- зобов`язати МОЗ України розробити нормативно-правовий акт, яким будуть врегульовані питання затвердження переліку закладів, що підлягають переобладнанню у спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги та порядок прийому їх в експлуатацію;

- зобов`язати МОЗ України розробити відомчу програму створення (реконструкції, переобладнання) мережі спеціальних закладів з надання психіатричної допомоги;

- зобов`язати МОЗ України розробити Порядок розподілу та направлення осіб при застосуванні примусових заходів медичного характеру;

- зобов`язати Міністерство охорони здоров`я України сформувати бюджетний запит в частині передбачення видатків на оснащення спеціальних закладів з надання психіатричної допомоги у відповідності до норм, встановлених Правилами застосування примусових заходів медичного характеру в спеціальному закладі з надання психіатричної допомоги від 31.08.2017 року № 992.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував на протиправну бездіяльність відповідача в частині не затвердження нормативно-правових актів щодо врегулювання питань функціонування спеціальних закладів з надання психіатричної допомоги, що порушує право позивача на застосування примусового заходу медичного характеру у межах адміністративно-територіальної одиниці за місцем його проживання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 липня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог, виходячи з того, що відповідачем прийнято наказ, розробка якого була передбачена пунктом 6 Правил, а тому вимоги позивача про визнання незаконною бездіяльності МОЗ не розроблення нормативно-правових актів відповідності до норм, встановлених правилами є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Представник позивача подав відповідь на відзив, в якій заперечив проти висновків, викладених у відзиві на позовну заяву та просив відхилити такі висновки, як не обґрунтовані.

В свою чергу, представник третьої особи подав письмові пояснення щодо свого відношення до позовних вимог, в яких підтримав висновки відповідача та просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Розпорядженням в.о. керівника апарату суду від 20 травня 2022 року №802 у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді, у провадженні якої перебувала адміністративна справа №640/19977/21, відповідно до пунктів 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, справу №640/19977/21 передано на повторний автоматизований розподіл справ між суддями, протоколом повторного автоматизованого розподілу справ між суддями визначено суддю Шейко Т.І.

Ухвалою від 23 травня 2022 року суддею Шейко Т.І. справу прийнято до свого провадження.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, пояснення, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 перебуває в ДФ Дніпровська філія «ЦЗНПД» ДУ «ЦПЗ МНА МОЗ України» у зв`язку із застосуванням до нього примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

З метою реалізації прав, наданих позивачу статтями 19, 25 Закону України «Про психіатричну допомогу», відповідно до пункту 6 Правил застосування примусових заходів медичного характеру в спеціальному закладі з надання психіатричної допомоги, позивач наприкінці 2018 року написав заяву до ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» про бажання бути переведеним для подальшого лікування до Житомирської обласної психіатричної лікарні №1 Житомирської обласної ради (за місцем проживання).

Його заяву скеровано до Управління охорони здоров`я Житомирської обласної державної адміністрації.

Згідно відповіді Житомирської обласної психіатричної лікарні № 1 Житомирської обласної ради від 11 жовтня 2018 року, на даний час можливості для переведення 15 пацієнтів-мешканців з ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» до Житомирської ОПЛ № 1 немає.

Надалі, листом від 23 грудня 2020 року Департаментом охорони здоров`я Житомирської обласної державної адміністрації у відповідь на адвокатський запит надано копію листа МОЗ України від 30 липня 2018 року.

Відповідно до змісту зазначеного листа, з метою реалізації положень щодо права на отримання ПЗМХ за місцем проживання МОЗ України листом від 18 січня 2018 року №3.49/1260 звернулось до керівників структурних підрозділів з питань охорони здоров`я обласних, Київської міської державних адміністрацій з проханням повідомити про заклади, на базі яких можливе створення СЗНПД.

Станом на 18 січня 2018 року перелік СЗНПД не відповідає вимогам статті 19 Закону України «Про психіатричну допомогу» в частині можливості застосування ПЗМХ у межах адміністративно-територіальної одиниці за місцем проживання особи за бажанням такої особи.

Позивач зазначає, що станом на 20 червня 2021 року Міністерство охорони здоров`я не забезпечило виконання положень статті 19 вищезазначеного Закону в частині оснащення СЗНПД у відповідності до норм, встановлених Правилами.

Таким чином, бездіяльність МОЗ України, як наголошує позивач, є незаконною та порушує права позивача на застосування ПЗМХ у межах адміністративно-територіальної одиниці за місцем його проживання, що й стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року №90, далі - Положення), Міністерство охорони здоров`я України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

МОЗ є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань, забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах' епідеміологічного нагляду (спостереження), імунопрофілактики, промоції здорового способу життя та запобігання факторам ризику, попередження та зниження рівня вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я населення, безпеки харчових продуктів, регламентації факторів середовища життєдіяльності населення гігієнічної регламентації небезпечних факторів, створення національної системи крові, управління системою якості щодо безпеки крові, біологічної безпеки та біологічного захисту, боротьби із стійкістю до протимікробних препаратів, реагування на небезпеки для здоров`я та надзвичайні стани в сфері охорони здоров`я, а також забезпечення формування державної політики у сферах санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Відповідно до пункту 8 Положення МОЗ у межах повноважень, передбачених законом на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України і постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, організовує та контролює їх виконання.

Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами.

Отже МОЗ видає накази лише на виконання вимог законів та нормативно-правових актів вищої юридичної сили, в яких передбачено повноваження міністерства на розроблення такого нормативно-правового акту.

Відповідно до частини шостої статті 19 Закону України «Про психіатричну допомогу» примусові заходи медичного характеру, не пов`язані з позбавленням волі, застосовуються в закладі з надання психіатричної допомоги у межах адміністративно-територіальної одиниці за місцем проживання особи за бажанням такої особи. Розміщення хворих, до яких за рішенням суду застосовуються примусові заходи медичного характеру, у відділеннях і палатах закладів з надання психіатричної допомоги відповідного типу здійснюється з урахуванням їх статі, віку та, психічного стану в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до статті 92 Кримінального кодексу України, статті 19 Закону України «Про психіатричну допомогу», статті 33 Основ законодавства України про охорону здоров`я та з метою удосконалення надання медичної допомоги населенню, наказом МОЗ від 31 серпня 2017 року №992, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 листопада 2017 року за №1408/31276, затверджено Правила застосування примусових заходів медичного характеру в спеціальному закладі з надання психіатричної допомоги (далі - Правила).

Відповідно до пункту 1 Правил, ці Правила визначають необхідні організаційні та правові засади застосування примусових заходів медичного характеру та унормовують діяльність спеціальних закладів з надання психіатричної допомоги (далі - СЗНПД) зокрема, порядок шпиталізації, перебування пацієнтів до яких застосовуються примусові заходи медичного характеру (далі - ПЗМХ), права медичного персоналу, технічні вимоги до функціонування СЗНПД.

Пунктом 6 Правил передбачено, що ПЗМХ стаціонарних видів застосовуються у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до місця проживання пацієнтів. Мережа СЗНПД затверджується наказом Міністерства охорони здоров`я.

Наказом МОЗ від 20 березня 2018 року №516 затверджено Перелік спеціальних закладів з надання психіатричної допомоги.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що МОЗ прийнято наказ, розробка якого передбачена пунктом 6 Правил, а тому вимога позивача про визнання незаконною бездіяльності МОЗ з приводу не розроблення нормативно-правових актів відповідності до норм, встановлених Правилами є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Крім цього, як вірно наголошено відповідачем, в Україні ПЗМХ здійснюються у відповідності до положень Кримінального кодексу України, Кримінального процесуального кодексу України, Закону України «Про психіатричну допомогу» та не потребує додаткового нормативного врегулювання.

У відповідності з частиною першою статті 19 Закону України «Про психіатричну допомогу» примусові заходи медичного характеру застосовуються за рішенням суду у випадках та в порядку, встановлених Кримінальним, Кримінальним процесуальним кодексами України, цим Законом та іншими законами.

Пункт 10 Правил визначає, що ПЗМХ застосовуються за рішенням суду у випадках та в порядку, встановлених Кримінальним кодексом України, Кримінальним процесуальним кодексом України та цими Правилами.

Згідно з пунктом 11 Правил госпіталізація пацієнтів до СЗНПД здійснюється на підставі судового рішення про застосування ПЗМХ за наявності документів, що посвідчують особу.

Відповідно до пункту 14 Правил продовження, зміна виду або припинення ПЗМХ здійснюються судом за заявою представника СЗНПД в порядку, передбаченому Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України. До заяви представника СЗНПД додається форма первинної облікової документації № 104/о «Висновок комісії лікарів-психіатрів щодо особи, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру №__ », затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28 липня 2014 року № 527, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 13 серпня 2014 року за № 959/25736.

Зміна виду або припинення застосування ПЗМХ здійснюється судом також за заявою особи, до якої застосовуються ПЗМХ, або її захисника чи іншого законного представника у разі, якщо така особа за своїм станом здоров`я не може усвідомлено подати до суду відповідну заяву. До заяви додається форма первинної облікової документації № 104/о «Висновок комісії лікарів-психіатрів щодо особи, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру №__», затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28 липня 2014 року № 527, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 13 серпня 2014 року за № 959/25736, або у разі наявності висновок обраного особою лікаря-психіатра (лікаря-психіатра дитячого). Участь пацієнта у судовому засіданні при вирішенні питань про продовження, зміну ВИДУ або припинення ПЗМХ є обов`язковою.

Суд погоджується з відповідачем, що затвердження МОЗ нормативно правового акту «Порядок розподілу та направлення осіб при застосуванні примусових заходів медичного характеру» не передбачено жодним законодавчим актом.

Також, суд звертає увагу позивача на той факт, що останнім не надано доказів звернення до суду з заявою про зміну виду застосування ПЗМХ, у зв`язку з чим відсутнє порушене право позивача щодо зміни місця відбування покарання у вигляді примусового заходу медичного характеру.

Таким чином, вимоги позивача щодо затвердження «Порядку розподілу та направлення осіб при застосуванні примусових заходів медичного характеру» є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Стосовно роботи закладів охорони здоров`я України, які надають психіатричну допомогу та зобов`язання МОЗ України розробити нормативно-правовий акт, яким будуть врегульовані питання затвердження переліку закладів, що підлягають переобладнанню у спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги та порядок прийому їх в експлуатацію, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 3 Основ законодавства України про охорону здоров`я заклад охорони здоров`я - юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, що забезпечує медичне обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.

Відповідно до статті 14 Основ законодавства України про охорону здоров`я, реалізація державної політики охорони здоров`я покладається на органи виконавчої влади. Виконавчі органи сільських, селищних, міських рад здійснюють управління комунальними закладами охорони здоров`я, організацію їх матеріально-технічного, кадрового та фінансового забезпечення відповідно до закону.

Аналогічна норма закріплена у статті 32 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно якої управління закладами охорони здоров`я на відповідній території, організація їх матеріально-технічного та фінансового забезпечення, а також забезпечення доступності медичного обслуговування населенню належить до повноважень відповідних місцевих рад.

Згідно з пунктом 2 розділу II Типового положення про госпітальну раду, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України 28 жовтня 2020 року №2439, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09 грудня 2020 року за №1227/35510, розроблення пропозицій та рекомендацій щодо реорганізації і перепрофілювання закладів охорони здоров`я, що забезпечують надання вторинної (спеціалізованої) та госпітального етапу екстреної медичної допомоги в межах госпітального округу, належить до завдань госпітальної ради.

Як вірно зауважено відповідачем, що прийняттю відповідними уповноваженими органами рішень стосовно внесення змін до діяльності закладів охорони здоров`я обов`язково мають передувати ретельний аналіз демографічних показників території, стану здоров`я та 'специфіки захворюваності населення, характерної для конкретної території наявних фінансових ресурсів, матеріально-технічного стану закладів охорони здоров`я, їх кадрового забезпечення, а також широке громадське обговорення з населенням та колективами закладів з метою забезпечення пацієнтів якісною медичною допомогою.

Згідно з положеннями статті 16 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» планування розвитку мережі державних і комунальних закладів охорони здоров`я, прийняття рішень про її оптимізацію, створення, реорганізацію, перепрофілювання державних і комунальних закладів охорони здоров`я здійснюються відповідно до закону органами, уповноваженими управляти об`єктами відповідної державної і комунальної власності.

Таким чином, управління комунальними закладами охорони здоров`я здійснюється органами місцевого самоврядування, які забезпечують їх матеріально - технічне забезпечення.

Як вже зазначалось судом, Перелік спеціальних закладів з надання психіатричної допомоги затверджено наказом МОЗ від 20 березня 2018 року №516.

Постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року №285 затверджено Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з медичної практики, які встановлюють організаційні, кадрові і технологічні вимоги до матеріально-технічної бази ліцензіата, обов`язкові для виконання під час провадження господарської діяльності з медичної практики, а також визначають вичерпний перелік документів, що додаються до заяви про отримання ліцензії на провадження господарської діяльності з медичної практики.

Крім вимог до матеріально - технічної бази закладу охорони здоров`я, що визначені законодавством, наявність яких є обов`язковою для отримання таким закладом охорони здоров`я ліцензії для здійснення медичної практики, Правилами у пунктах 8 9, 52 - 68 також визначено вимоги до СЗНПД.

Зокрема, пункт 9 Правил визначає, що пацієнти перебувають в палаті з розрахунку не менше ніж 7 м-2 на одного пацієнта. Перебування в палаті більше 4 осіб не допускається. Палата повинна мати достатньо великі вікна, щоб забезпечити природне освітлення вдень та приплив свіжого повітря. Віконне скло має бути вкрите захисною ударостійкою плівкою. В палаті має бути встановлена система сигналізації вікон і дверей та кнопка виклику персоналу безпеки. Усі електричні кабелі мають бути приховані. Електричні вимикачі встановлюються поза дверима палати (в коридорі). У кожного пацієнта в палаті повинна бути шафа для особистих речей, шафа або полиці для зберігання продуктів харчування, крім продуктів, які швидко псуються. Двері повинні бути оснащені оглядовим вікном, скло якого вкривається захисною ударостійкою плівкою. Оглядове вікно (ширина - 40, висота - 15 см) встановлюється у верхній частині дверей на висоті не менше ніж 150 см від підлоги. Двері обладнуються електромеханічними замками, які відчиняються лише назовні.

Вирішення питань про розміщення відділень ЗОЗ, побудову нового корпусу чи здійснення ремонтних робіт, а також їх фінансування належить виключно до компетенції органу управління закладу охорони здоров`я.

Положенням про МОЗ, законодавчими актами не передбачено розробку та затвердження нормативних актів, які просить зобов`язати розробити позивач «Типове положення про спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги, нормативно-правовий акт, яким будуть врегульовані питання затвердження переліку закладів, що підлягають переобладнанню у спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги та порядок прийому їх в експлуатацію, відомчу програму створення (реконструкції, переобладнання) мережі спеціальних закладів з надання психіатричної допомоги», а тому зазначені вимоги також не підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Міністерства охорони здоров`я України сформувати бюджетний запит в частині передбачення видатків на оснащення спеціальних закладів з надання психіатричної допомоги у відповідності до норм, встановлених Правилами застосування примусових заходів медичного характеру в спеціальному закладі з надання психіатричної допомоги від 31 серпня 2017 року № 992, суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 89 та пункту 3 частини першої статті 90 Бюджетного кодексу України видатки на надання медичної допомоги комунальними закладами охорони здоров`я здійснюються з відповідних місцевих бюджетів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 січня 2021 року № 47 «Деякі питання надання у 2021 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення підтримки окремих закладів та заходів у системі охорони здоров`я» (далі - Постанова) Житомирській області було передбачено субвенцію з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення підтримки окремих закладів та заходів у системі охорони здоров`я.

Відповідно до Порядку та умов надання у 2021 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення підтримки окремих закладів та заходів у системі охорони здоров`я (далі - Порядок), затвердженого вказаною Постановою, відповідні місцеві ради, згідно з пунктом 4 Порядку, у разі потреби додатково понад обсяги субвенції планують та здійснюють з місцевих бюджетів оплату видатків, визначених пунктом 3 Порядку, включаючи погашення бюджетних зобов`язань минулих періодів, узятих на облік в органах Казначейства.

Відповідно до підпунктів 2 та 4 пункту 3 Порядку субвенція спрямовується, зокрема, на фінансове забезпечення діяльності, пов`язаної з проведенням судово-психіатричної експертизи, та оплату поточних видатків СЗНГІД, що визначені у затвердженому МОЗ переліку СЗНПД на застосування ПЗМХ.

Згідно з пунктом 4 Порядку відповідні місцеві ради у разі потреби:

додатково понад обсяги субвенції планують та здійснюють з місцевих бюджетів оплату видатків, визначених пунктом 3 цих Порядку та умов, включаючи погашення бюджетних зобов`язань минулих періодів, узятих на облік в органах Казначейства;

можуть передавати кошти на здійснення окремих видатків місцевих бюджетів іншій місцевій раді у вигляді міжбюджетного трансферту до відповідного місцевого бюджету зокрема у разі, коли на території територіальної громади недостатньо бюджетних установ, інших суб`єктів господарювання комунальної власності, які забезпечують надання публічних послуг з метою оплати поточних видатків спеціальних закладів з надання психіатричної допомоги.

Передача коштів між місцевими бюджетами здійснюється на підставі рішень відповідних місцевих рад, прийнятих кожною із сторін, і укладеного договору.

Згідно зі статтею 32 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначення остаточних обсягів видатків на охорону здоров`я та розподіл їх за напрямами використання здійснюється відповідними місцевими органами влади при формуванні та затвердженні місцевих бюджетів.

Враховуючи вищевикладене, вимоги позивача про зобов`язання МОЗ сформувати бюджетний запит є безпідставними, та такими що суперечать бюджетному законодавству, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В межах даної справи відповідачем надані докази на підтвердження правомірності власних дій і недопущення бездіяльності щодо ухвалення актів, зазначених в позові.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко