Справа № 640/25144/21
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2022-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2022 року м. Київ № 640/25144/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Бояринцевої М.А., розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особа, Державної міграційної служби України яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області
пропро визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі - третя особа) та просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №241-21 від 16.07.2021 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що відповідач та третя особа при прийнятті спірного рішення не поцікавились актуальної ситуацією у країні походження, незважаючи, що такі дані були наведені у заяві-анкеті, а інформація по країні походження - Афганістан міститься у загальнодоступних та авторитетних джерелах інформації.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, де останній стверджує про правомірність прийнятого ним рішення та просить суд відмовити в задоволенні адміністративного позову. Зокрема, представник відповідача вказує, що позивач під час проведення співбесід плутався у свідченнях, його твердження часто суперечили один одному, а інформацію стосовно деталей, що мають пряме відношення до справи не підтверджує того, що позивач особисто пережив події, про які він розповідав. Представник ДМС України вказує, що серед фактів повідомлених позивачем, немає таких, які можуть слугувати підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI. Також представником ДМС України надано до суду належним чином засвідчену копію матеріалів особової справи відповідача.

Представником третьої особи подано письмові пояснення, де останній також стверджує про правомірність прийнятого відповідачем рішення та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи вказує, що позивач фактично належить до категорії мігрантів, оскільки відсутні будь-які обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності , громадянства (підданства), політичних переконань, а побоювання зазнати переслідування є необґрунтованими.

Справа вирішується на підставі наявних в ній матеріалів.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 народився у м. Тахар, Афганістан, громадянин Афганістану, за національністю таджик, віросповідання іслам (суніт), має паспорт громадянина Афганістану № НОМЕР_1 , виданий 22.12.2015 в Центральному паспортному департаменті м. Кабул, дійсний до 22.12.2020 та свідоцтво про шлюб із громадянкою Афганістану ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2

23.01.2018 позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управляння Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - заява).

У заяві позивач зазначив, що через політичні причини він не може повернутися в Афганістан, та пояснив, що один із його братів, ОСОБА_4 працював на уряд країни, а саме в Службі безпеки Афганістану, а другий, ОСОБА_5 - в представництві УВКБ ООН, де займався розподілом гуманітарної допомоги, направленої до Афганістану. Позивач зазначив, що його брати виїхали в Індію, а представники «Талібану» хотіли отримати від нього інформацію стосовно його братів та їх місцезнаходження.

12.02.2018 Управлінням Державної міграційної служби у Київській області видано наказ №47/1 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Афганістану ОСОБА_1 ».

09.04.2018 Управлінням Державної міграційної служби у Київській області видано наказ №125 «Про продовження строку розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Афганістану ОСОБА_1 ».

10.06.2021 Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області затверджено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10.06.2021 (далі - Висновок), де у резолютивній частині зазначено наступне:

«Зважаючи на викладене, відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону, у зв`язку з відсутністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, через не встановлення фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, вважаю за доцільне рекомендувати Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону, пункту 6.5. розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884, Державною міграційною службою України прийнято Рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.07.2021 №241-21 (далі - оскаржуване та/або спірне рішення).

Вирішуючи спір по суті суд керується положеннями чинного законодавства, яке діяло станом на час виникнення спірних правовідносин та звертає увагу на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI встановлено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

У відповідності до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Положеннями частини 1 та 2 статті 5 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України (ч. 5 ст. 5 Закону №3671-VI).

Між тим, умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у статті 6 Закону №3671-VI.

Так, за змістом частини 1 статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин», а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Аналіз наведених в попередньому розділі правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Водночас, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, і незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Між тим, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884 затверджено Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Правила №649), які визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За правилами пунктів 6.1-6.5 розділу VI Правил №649 у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, Державна міграційна служба України має право:

а) вимагати подання додаткової інформації від територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою;

в) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів;

г) повертати справу на доопрацювання до територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за умови наявності недостатніх відомостей для розгляду справи і прийняття обґрунтованого та неупередженого рішення, неналежного оформлення особової справи.

Документи, що отримані або підготовлені Державною міграційною службою України під час розгляду особової справи заявника та заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника.

У разі незгоди із мотивувальною частиною висновку територіального органу ДМС, який розглядав справу, або його пропозиціями Державна міграційна служба України із дотриманням положень підпункту "е" пункту 5.1 розділу цих Правил готує власний письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 22).

Зазначений висновок готується уповноваженою посадовою особою ДМС, яка вивчала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і здійснювала оцінку документів, що знаходяться в особовій справі заявника, погоджується керівником структурного підрозділу з питань біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, та затверджується керівником самостійного структурного підрозділу ДМС, до завдань якого належить реалізація державної політики у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

За результатами здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС, який розглядав заяву, ДМС приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) (додаток 23). Строк прийняття зазначеного рішення може бути продовжено наказом ДМС, але не більш як до трьох місяців.

Як слідує зі змісту Висновку позивач повідомив, що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Афганістані, м. Тахар, район Рустак. З 1989 до 2001 позивач навчався в середній школі, а вже після переїзду до м. Кабул в подальшому працював у власному сервісному магазині, де займався ремонтом та продажем мобільних телефонів.

Напередодні виїзду з Афганістану проживав разом з матір`ю, дружиною, братом ОСОБА_4 , його дружиною та дітьми, а також разом з ними проживала дружина брата ОСОБА_5 та їхні діти.

Позивач повідомив, що виїхав із Афганістану разом із дружиною ОСОБА_3 через політичні причини, погрози та загальну військову ситуацію в Афганістані.

З матеріалів справи слідує, що позивач разом із дружиною виїхав із Афганістану в Таджикистан за запрошенням свого друга та з метою оформлення візи в Україну. В подальшому, 13.10.2017 вони виїхали із Афганістану, і прибули через ОАЕ (м. Дубай) в Одесу та через деякий час переїхали до м. Київ, де проживають їхні спільні знайомі.

У заяві позивач зазначив, що через політичні причини він не може повернутися в Афганістан, та пояснив, що один із його братів ОСОБА_4 , працював на уряд країни, а саме в Службі безпеки Афганістану, а другий - ОСОБА_5 - в представництві УВКБ ООН, де займався розподілом гуманітарної допомоги, направленої до Афганістану. Позивач вказав, що його брати виїхали в Індію, а представники «Талібану» хотіли отримати від нього інформацію стосовно його братів та їх місцезнаходження.

Окрім цього позивач повідомив про складну військову ситуацію в сфері безпеки, оскільки рух «Талібан» та інші протиурядові формування провели агресивні військові кампанії і значно наблизилися в напрямку великих населених пунктів. Водночас, позивач зазначає, що повернувся б до Афганістану, якби там не існувало небезпеки.

При цьому, під час співбесіди 09.07.2018 позивач повідомив, що представників «Талібану» більше цікавило місцезнаходження саме брата ОСОБА_4 , який, за словами заявника, працював слідчим в Службі безпеки Афганістану. Водночас, позивач повідомляє, що брату Фаіму таліби погрожували до його виїзду в Індію за розповсюдження матеріалів щодо їх діяльності та намагались забрати у ОСОБА_4 всі документи та відеоматеріали, які були підготовлені в ході його професійної діяльності.

Отже, позивач повідомляє, що брат Фаім працював слідчим в Службі безпеки Афганістану у відділенні, що займається розслідуванням терактів, водночас під час співбесіди 04,03.2020 він зазначив, що невідомі люди вимагали від брата ОСОБА_4 видалити відео репортажів про вибухи, які останній хотів розповсюдити по місцевому телебаченню.

Необхідно також зазначити, що під час співбесід 07.02.2018 та 09.07.2018 позимвач повідомляє, що йому та його старшому брату погрожували представники «Талібану», однак під час співбесіди 04.03.2020 свідчить, що це були невідомі люди.

При цьому, він свідчить про події і не зазначає конкретно коли саме ці події відбувались.

Тобто, фактично позивач не може чітко зазначити хто і коли погрожував йому та його брату ОСОБА_4 , його твердження щодо надходження погроз саме з боку представників «Талібану» є припущеннями і виглядають необгрунтовано.

Також слід вказати, що позивач стосовно посади брата ОСОБА_5 щоразу надає різну інформацію: спочатку він повідомив, що той працював в УВКБ ООН, потім вказав, що той був співробітником в «ОТ2», а згодом, що брат перебував на посаді супервайзера. Разом з тим, згідно з наданими фотокопіями, брат заявника займав посаду помічника комірника.

Фотокопії документів, які надав позивач стосовно брата, підтверджують наявність контрактів ОСОБА_5 з УВКБ ООН та «ОТ2» (Німецьке товариство міжнародного співробітництва). За свідченнями заявника, його брат виїхав в Індію у 2015 після погроз представників «Талібану».

З наданих документів слідує, що брат заявника мав пряме відношення до міжнародних організацій, однак, не належав до категорії впливових осіб та не займав посад вищого рівня.

Разом з цим під час співбесід позивач не повідомляє, що особисто має відношення до будь-яких урядових або міжнародних організації.

Між тим, також слід звернути увагу на те, що дружина позивача громадянка Афганістану ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знає від свого чоловіка про погрози йому та його брату ОСОБА_4 , однак, їй нічого невідомо про брата ОСОБА_5 , вона його ніколи не бачила.

Окрім цього, з наданих матеріалів слідує, що позивач надає суперечливі твердження щодо того, коли саме він отримував погрози від талібів. Так, спочатку він зазначив, що це відбувалось три рази протягом 1 місяця за 8 місяців до його виїзду та його дружини із Афганістану. При цьому він вказав, що талібів цікавило місцезнаходження лише старшого брата ОСОБА_4 . Згодом, під час співбесіди 09.07.2018 він повідомив, що йому погрожували протягом 3-4 місяців, однак не зазначив кількості таких погроз. Таким чином, заявник надає суперечливі свідчення, що викликає серйозну недовіру до повідомленого.

Під час співбесіди 09.07.2018 заявник повідомив, що таліби погрожували йому вбивством, однак, під час співбесіди 04.03.2020 всупереч попередніх свідчень, заявник повідомив: «Я не отримував погрози про вбивство».

Також під час співбесіди 04.03.2020 позивач повідомив, що в середині 2018 року його брат ОСОБА_4 повернувся з Індії в Афганістан і продовжив працювати в СБА журналістом і наразі йому ніхто і нічого не загрожує.

Варто також вказати про те, що інформація УВКБ ООН свідчить про те, що в країні громадянської приналежності позивача визначено декілька категорій осіб, які можуть мати обґрунтовані побоювання бути переслідуваними в залежності від конкретних обставин справи, співробітники силових структур і проурядових формувань, особи, які є пріоритетними об`єктами переслідування для угруповань заколотників (наприклад, офіцерський склад силових структур, співробітники Афганської місцевої поліції (АМП) або члени місцевих повстанських формувань, державні службовці, в тому числі судді, прокурори і працівники судової системи, а також ті, хто вважається підтримує уряд, особи, що працюють на іноземні збройні сили або імовірно їх підтримують, особи, які є пріоритетними об`єктами переслідування для угруповань заколотників (наприклад, перекладачі і співробітники охорони), члени угруповань заколотників і цивільні особи, які імовірно їх підтримують; представники ЛГБТ-спільноти, особи, які вважаються скоїли святотатство і/або віровідступництво, бахаї, особи, залучені в кровну ворожнечу, релігійні лідери, особи, що піддаються ризику примусової вербування, працівники сфери освіти, співробітники гуманітарних організацій і медичні працівники, журналісти, працівники ЗМІ та правозахисники, діти і жінки, особи вважаються порушниками моральних норм, особи, які вважаються прихильниками західного способу життя; особи з інвалідністю; шиїти, в тому числі ісмаїліти; індуїсти і сикхи.

Аналізуючи матеріали особової справи позивача суд погоджується із відповідачем, що позивач плутається у своїх свідченнях, його твердження часто суперечать одне одному, а інформація, яку надає заявник стосовно деталей, що мають пряме відношення до справи, не підтверджує, що заявник особисто пережив події, про які він розповідає.

Матеріалами справи не підтверджено, що позивач піддавався переслідуванням у країні громадянської належності за ознаками раси, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи та за ознакою політичних переконань чи можливо зазнає такого переслідування у разі повернення.

Слід наголосити та підкреслити, що позивач повідомив, що особисто не отримував погроз про вбивство або розправу.

Також слід вказати, що позивач самостійно зазначає, що мав намір отримати в Україні візу, а не звертатися за захистом.

При цьому, у відповідності до пункту 22 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутись з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна: дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 і протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту; має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок; забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним; погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Таким чином, на переконання суду позивач не був позбавлений можливості звернутися за захистом в Таджикистані та/або в подальшому в ОАЕ, проте не здійснив таких дій, адже мав на меті отримання візи в Україні.

З урахуванням наведеного суд вважає, що позивач не обґрунтував неможливість свого повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками, визначеними Женевською Конвенцією про статут біженця та частини 1 статті 1 Закону №3671-VI.

Що ж стосується тверджень позивача в частині загального насильства в Афганістані, яке пов`язане з військовим конфліктом слід вказати про наступне.

Суд враховує аналіз матеріалів по країні походження позивача, наведені в позові, однак, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, які підлягають дослідженню та оцінюванню, не дає підстав вважати, що позивач прибув в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності, оскільки жодних обгрунтованих обставин щодо вказаного не повідомив.

Згідно частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Частиною 1 статті 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку про відповідність спірного рішення критеріям, які встановлені частиною 2 статті 2 КАС України, з огляду на що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 5, 72-74, 77-78, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, б. 9, ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, б. 4-а, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України.

Суддя М.А. Бояринцева