Справа № 640/32162/20
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2022-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2022 року місто Київ № 640/32162/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до проНаціональної поліції України, Департамент захисту економіки Національної поліції України стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Національної поліції України, Департаменту захисту економіки Національної поліції України, в якій просить суд:

- стягнути з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі та за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 148 377, 60 грн.;

- стягнути з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 всі понесені судові витрати, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 50 000,00 грн.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що рішеннями Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2017 у справі №826/4644/16 та від 26.08.2020 у справі №640/384/19 ОСОБА_1 поновлено на посаді головного оперуповноваженого - інспектора Департаменту захисту економіки Національної поліції України з 25.02.2016 та стягнуто з Департаменту захисту економіки Національної поліції України середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 92740,60 грн. Вказані рішення не були виконані відповідачем негайно в силу положень Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з чим у позивача виникло право на стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та за час затримки розрахунку при звільненні до дати повного розрахунку на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України, а саме з 27.12.2017 по 07.12.2020.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.12.2020 прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №640/32162/20 та визначено, що справа буде розглядатись без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. Вказаною ухвалою також відмовлено в задоволенні клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Через канцелярію Окружного адміністративного суду міста Києва 16.02.2021 від Національної поліції України (відповідач-1) надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач-1 заперечує проти позовних вимог, вважає їх безпідставними та необгрунтованими та зазначив про те, що на виконання рішення суду у справі №826/4644/16 наказом від 15.02.2018 №124 о/с позивача поновлено на посаді. При цьому, невиплата позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 25.02.2016 по 26.12.2017 відбулася не з вини Національної поліції України чи Департаменту захисту економіки, а у зв`язку з невизначенням такої виплати в рішенні суду. На момент звільнення позивача 19.02.2018 відповідно до наказу Департаменту захисту економіки від 15.02.2018 №31 о/с було відсутнє не лише рішення про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а і сам позов, оскільки позивач звернувся до суду лише в грудні. Відповідач-1 вважає, що на час звільнення ОСОБА_1 зі служби, Департаментом захисту економіки було проведено повний розрахунок при звільненні з позивачем. Крім того, на думку відповідача-1, належним відповідачем у даній справі є Департамент захисту економіки.

Від позивача 24.02.2021 до суду надійшла відповідь на відзив, в якому останній зазначив про те, що період з дати прийняття судом рішення щодо трудового спору по дату поновлення на роботі та по дату фактичної виплати середнього заробітку становить час затримки виконання рішення про поновлення на роботі та затримку при здійсненні розрахунку з працівником під час звільнення. Як зауважив позивач, відповідно до поданого відповідачем-1 відзиву останній заперечує проти позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25.02.2016 по 26.12.2017, однак не заперечує проти стягнення середнього заробітку за весь час затримки виконання рішення про поновлення на роботі та за час затримки розрахунку при звільненні до дати повного розрахунку, а саме з 27.12.2017 пр 07.12.2020.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.03.2021 залучено в якості співвідповідача у справі №640/32162/20 Департамент захисту економіки Національної поліції України.

Відповідачем-1 30.03.2021 до суду подано письмові пояснення, відповідно до яких Національна поліція України заперечує проти заявленого позову, вважає його безпідставним, необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, адже Департаментом захисту екоміники було проведено повний розрахунок при звільненні з позивачем відповідно до наказу від 15.02.2018 №31о/с.

Від позивача 19.04.2021 до суду надійшли письмові заперечення на пояснення відповідача-1, в яких вказано про те, що відповідачем по справі має бути саме Національна поліція України, оскільки саме цьому державному органу передано функції Департаменту захисту економіки.

Також в письмових поясненнях від 19.04.2021 позивач пояснив, що в разі припинення Департаменту захисту економіки Національної поліції України, як юридичної особи до закінчення провадження в даній справі суд буде змушений залучити Національну поліцію України як правонаступника та розпочати розгляд справи спочатку, а тому позовні вимоги заявлено саме до Наіональної поліції України з метою оптимізації часу, що свідчить про дотримання позивачем принципу розумності строків розгляду справи судом на обов`язковість дотримання, якого звертає увагу ЄСПЛ. Позивач відзначив, що у зв`язку із прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2019 №841 "Про ліквідацію Департаменту захисту економіки Національної поліції України" на 2020-2021 роки в Державному бюджеті України не було закладено кошти на видатки Департаменту захисту економіки Національної поліції України, а тому у разі звернення до суду саме до Департаменту та у разі задоволення позову позивач не зможе виконати рішення, що є одним із складових елементів захисту порушених прав.

Через канцелярію Окружного адміністративного суду міста Києва 23.04.2021 від Департаменту захисту економіки Національної поліції України (відповідач-2) надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач-2 з позовними вимогами ОСОБА_1 не погоджується та заперечує проти їх задоволення в повному обсязі, оскільки задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 . Окружний адміністративний суд міста Києва у рішенні від 26.12.2017 у справі №826/4644/16 вирішив питання про поновлення ОСОБА_1 на посаді, проте не вирішив питання про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як це передбачено нормами КЗпП України у зв`язку з тим, що позивач не заявляв такої позовної вимоги, а під час розгляду справи №826/4644/16 судом було встановлено, що позивач працевлаштований, про що він сам також повідомляв суд. З огляду на викладене, невиплата позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 25.02.2016 по 26.12.2017 відбулася не з вини Департаменту, а в зв`язку з невизначенням такої виплати в рішенні суду. Враховуючи все вищезазначене, відповідач-2 вважає, що під час звільнення позивача зі служби в поліції з 19.02.2018 у Департаменту був відсутній обов`язок щодо виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому Департамент не порушував вимог законодавства (статті 116 КЗпП) при звільненні позивача зі служби. Крім того, відповідач-2 зазначив про те, що що на момент звільнення позивача, а саме 19.02.2018 відповідно до наказу Департаменту від 15.02.2018 №31 о/с «По особовому складу» було відсутнє не лише рішення про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а і сам позов, оскільки останній звернувся до суду з ним лише в 2019 році. Таким чином, на думку відповідача-2, на час звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції Департаментом відповідно до вимог чинного законодавства було проведено з ним повний розрахунок при звільненні.

До суду 01.06.2021 від відповідача-1 надійшло клопотання про залишення позову без розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.06.2021 запропоновано позивачу надати свої пояснення стосовно клопотання представника відповідача-1 про залишення позову без розгляду у справі №640/32162/20.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.07.2021 відмовлено відповідачу-1 у задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.

Справу розглянуто після отримання судом інформації щодо повідомлення належним чином сторін про відкриття спрощеного позовного провадження у справі.

Частиною другою статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до пункту 10 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини першої, другої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до частини першої статті 260 Кодексу адміністративного судочинства України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, відповідь на відзив та письмові пояснення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2017 у справі №826/4644/16, серед іншого, визнано протиправним та скасовано наказ Голови Національної поліції України від 22.02.2016 №113 о/с в частині звільнення майора поліції ОСОБА_1 з 24.02.2016 з посади головного оперуповноваженого - інспектора Департаменту захисту економіки Національної поліції за пунктом 5 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через службову невідповідність») та поновлено ОСОБА_1 на посаді головного оперуповноваженого - інспектора Департаменту захисту економіки Національної поліції України з 25.02.2016.

При цьому, судом зазначено виконати негайно рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного оперуповноваженого - інспектора Департаменту захисту економіки Національної поліції України з 25 лютого 2016 року.

Вказане рішення було реалізовано відповідачем-1 шляхом прийняття наказу від 15.02.2018 №124 о/с про скасування пункту наказу Національної поліції України від 22.02.2016 №113 о/с щодо звільнення майора поліції ОСОБА_1 (М-176107), головного оперуповноваженого-інспектора Департаменту, з 24.02.2016 зі служби в поліції за пунктом 5 (через службову невідповідність) частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" та поновлення його на службі в поліції на посаді головного оперуповноваженого-інспектора Департаменту, з 25.02.2016.

В подальшому, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.08.2020 у справі №640/384/19 стягнуто з Департаменту захисту економіки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 92740,60 грн. (дев`яносто дві тисячі сімсот сорок гривень 60 коп.) без урахування податків та зборів.

Вказане рішення набрало законної сили 28.09.2020 та виконано Департаментом захисту економіки Національної поліції України 08.12.2020, про що свідчить виписка по перерахунку коштів за 08.12.2020.

Позивач, вважаючи що відповідач-1 затримав виконання рішення суду щодо поновлення його на посаді та стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до рішень Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2017 у справі №826/4644/16 та від 26.08.2020 у справі №640/384/19, звернувся до суду з вимогами про стягнення з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі та за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 148 377, 60 грн.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина шоста статті 43 Конституцій України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

У силу статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України (далі- КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Положеннями статті 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Належить відмітити, що вказана норма не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі в разі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, зокрема пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказує на його бажання бути поновленим на роботі.

Відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Положеннями частини першої статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

При цьому, згідно з пунктом 3 частини першої статті 371 Кодексу адмінітративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Згідно із частиною першою статті 373 Кодексу адміністративного судочинства України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Виконавчі листи в електронній формі викладаються з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, оприлюднюються в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів), та підписуються електронним підписом судді (у разі колегіального розгляду - електронними підписами всіх суддів, які входять до складу колегії).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у пунктах 46, 48, 51, 53, 54 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04) зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Відповідно до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Розмір грошового зобов`язання, що підлягає стягненню визначається відповідно до приписів Порядку №100, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 (далі - Порядок №100), згідно з якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку № 100).

Аналізуючи наведене, з огляду на встановлені державні гарантії обов`язковості виконання судових рішень суд зазначає, що затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.

Стаття 236 КЗпП України не містить жодних застережень щодо звільнення власника або уповноваженого ним органу від відповідальності за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Суд звертає увагу на те, що наведений обов`язок виплатити поновленій на посаді особі середній заробіток за час вимушеного прогулу не залежить від обставин та причин невиконання судового рішення про поновлення такої особи на посаді.

Аналіз правових норм чинного законодавства, що регулює правовідносини в сфері проходження громадянами публічної служби та звільнення з публічної служби, дає підстави для висновку, що рішення судів про поновлення на роботі є обов`язковими та виконуються негайно з часу його оголошення (набрання законної сили), чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.04.2020 у справі №524/9275/17.

Як встановлено судом та не заперечувалось відповідачами, позивача поновлено на посаді головного оперуповноваженого - інспектора Департаменту захисту економіки Національної поліції України 15.02.2018 відповідно до наказу №124 о/с.

Як було зазначено в рішенні суду від 26.12.2017 у справі №826/4644/16, останнє підлягало негайному виконанню в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного оперуповноваженого - інспектора Департаменту захисту економіки Національної поліції України з 25.02.2016.

Наведене свідчить про те, що відповідачами не забезпечено негайного виконання рішення суду в адміністративній справі №826/4644/16 та не поновлено позивача на займаній посаді.

Суд наголошує на тому, що матеріалами справи не підтверджено коли саме відповіді були обізнані із вказаним рішенням.

Однак, відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, відповідачі вказаного обов`язку, передбаченого приписами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконали, а тому, оскільки рішення суду від 26.12.2017 у справі №826/4644/16 в частині поновлення позивача на посаді підлягало негайному виконанню, останнє мало бути виконане на наступний день з дати його прийняття, а саме 27.12.2017.

Разом з цим, суд зазначає, що нормами КЗпП України чітко розмежовано підстави стягнення «середнього заробітку за час вимушеного прогулу», який згідно норм частини другої статті 235 КЗпП України стягується одночасно із ухваленням рішення про поновлення незаконно звільненого працівника, та підстави стягнення «середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі», який за нормами статті 236 КЗпП України стягується за період затримки виконання рішення уповноваженого органу про поновлення на роботі.

Як зазначено позивачем, при розгляді справи №826/4644/16 по суті, колегією суддів в порушення норми частини другої статті 235 КЗпП не було вирішено питання про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд вважає такі посилання позивача необгрунтованими, оскільки рішення у справі №826/4644/16 позивачем не оскаржувалось та набрало законної сили, а тому порушення норм матеріального чи процесуального права встановлено не було.

Разом з тим, досліджуючи матеріали справи судом встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.08.2020 у справі №640/384/19 стягнуто з Департаменту захисту економіки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 92740,60 грн. (дев`яносто дві тисячі сімсот сорок гривень 60 коп.) без урахування податків та зборів.

Вказане рішення набрало законної сили 28.09.2020 та виконано Департаментом захисту економіки Національної поліції України 08.12.2020, про що свідчить виписка по перерахунку коштів за 08.12.2020.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Така правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 27 червня 2019 року у справі № 821/1678/16, від 16 грудня 2019 у справі №810/1207/16.

Аналіз матеріалів справи свідчить про наявність обставин затримки виконання рішень суду в адміністративних справах №826/4644/16 та №640/384/19, який обчислюється з 27.12.2017 по 15.02.2018 (в частині поновлення позивача на займаній посаді) (35 робочих днів) та з 29.09.2020 по 08.12.2020 (в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу) (50 робочих днів).

Як зазначено судом в рішенні від 26.08.2020 у справі №640/384/19, яке набрало законної сили, розмір середньоденного заробітку ОСОБА_1 становить 201,61 грн.

Частиною четвертою статті 78 Кодексу адмінстративного судочинства України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в частині стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі та за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 17 136,85 грн.

Разом з тим, відповідачем-1 наголошено на тому, що належним відповідачем в даній справі є Департамент захисту економіки Національної поліції України, який є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції, утворений Кабінетом Міністрів України як самостійний орган публічної влади.

Відповідно до статті 1 Закону Украни "Про Національну поліцію України" (від 02.07.2015 №580-VIII (надалі - Закон №580-VIII) Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Статтею 52 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року №1074 затверджено Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 5, 6 вказаного Порядку орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: у разі злиття органів виконавчої влади до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття; у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі поділу органу виконавчої влади - до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу; у разі перетворення органу виконавчої влади - до утвореного органу виконавчої влади; у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Пунктом 8 Порядку встановлено, що внаслідок реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) органів виконавчої влади припиняється той орган виконавчої влади, майнові права та обов`язки якого переходять його правонаступникам.

Підставами для залучення до участі у справі правонаступника сторони суб`єкта владних повноважень та, відповідно, покладення на нього певних обов`язків, є або припинення суб`єкта владних повноважень в результаті реорганізації чи ліквідації, або повне чи часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень до іншого (іншим) внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.

ОтжеЮ положення Кодексу адміністративного судочинства України, на відміну від чинного цивільного чи господарського процесуального законодавства, не пов`язують процесуальне правонаступництво з обов`язковою наявністю факту припинення юридичної особи. Ключовим за правилам Кодексу адміністративного судочинства України є доведення обставин вибуттям сторони - суб`єкта владних повноважень з відносин, щодо яких виник спір.

Такі правила Кодексу адміністративного судочинства України встановлені виходячи із специфіки публічно-правових відносин, а саме з тією обставиною, що повноваження відповідних державних органів не є статичними і можуть передаватись від одного органу до іншого у випадку зміни законодавства. При цьому такий перехід може не збігатися у часі з юридичним припиненням суб`єкта владних повноважень унаслідок реорганізації чи ліквідації.

Отже, якщо спір виник з приводу реалізації суб`єктом владних повноважень, що припиняється, його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту його вибуття з правовідносин, щодо яких виник спір, внаслідок, зокрема, передачі розпорядчим актом Кабінету Міністрів України його адміністративної компетенції іншому (іншим) суб`єктам владних повноважень.

Якщо ж спір виник у відносинах, що не пов`язані з реалізацією суб`єктом владних повноважень його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту припинення сторони - суб`єкта владних повноважень як юридичної особи.

Відтак, у межах вирішення питання, яке є предметом даного спору, для встановлення факту публічного правонаступництва визначальним є встановлення або припинення первісного суб`єкта - Департаменту захисту економіки Національної поліції України, або переходу його функцій (адміністративної компетенції), з яких виник спір, до Національної поліції України.

Так, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про ліквідацію територіального органу Національної поліції" від 02.09.2019 №841 (надалі - постанова №841) ліквідовано як юридичну особу публічного права Департамент захисту економіки як міжрегіональний територіальний орган Національної поліції. Національній поліції забезпечити здійснення функцій і повноважень Департаменту захисту економіки, що ліквідується.

Разом з тим, Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіального органу Національної поліції» від 13.10.2015 №830 (надалі - постанова №830) утворено як юридичну особу публічного права Департамент захисту економіки як міжрегіональний територіальний орган Національної поліції.

Відповідно до вказаної постанови Кабінету Міністрів України та Закону України «Про Національну поліцію» наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 №81 затверджено Положення про Департамент захисту економіки.

Згідно з пунктом 1 розділу І Положення про Департамент захисту економіки Департамент захисту економіки є міжрегіональним територіальним органом у складі кримінальної поліції Національної поліції України.

Пунктом 2 розділу V Положення про Департамент захисту економіки начальник Департамент захисту економіки у межах повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України видає накази організаційно-розпорядчого характеру, дає доручення та приймає рішення, організовує і контролює їх виконання.

Відповідно до пунктів 6 та 7 розділу V Положення про Департамент захисту економіки Департамент є органом, що фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законом, згідно із щорічним кошторисом видатків, передбачених для Національної поліції України, а також є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України та банківських установах, має печатку із зображенням Державного Герба України, своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, інші печатки та штампи (за потреби), бланки зі своєю повною та скороченою назвами, необхідні для здійснення поточної діяльності.

Згідно з підпунктами 8, 16 пункту 4 розділу V Положення про Департамент захисту економіки начальник Департаменту призначає, переміщує і звільняє з посад начальників управлінь, відділів, секторів та інших працівників Департаменту, формує кадровий резерв на відповідні посади та вирішує питання про проведення стажування (випробування) його працівників у встановленому порядку; вирішує питання фінансового і матеріально-технічного забезпечення діяльності Департаменту, грошового забезпечення та заробітної плати його працівників.

Варто відзначити, що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис щодо припинення Департаменту захисту економіки Національної поліції України як юридичної особи в результаті ліквідації.

Проте, запис про припинення Департаменту захисту економіки Національної поліції України у Реєстрі на даний момент відсутній, що свідчить про те, що діяльність Департамент захисту економіки на даний час не припинено.

Крім того, відповідно до пункту 7 розділу І наказу Міністерства внутрішніх справ України «Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ Україги із специфічними умовами навчання» від 06.04.2016 №260 грошове забезпечення поліцейським виплачується за місцем проходження служби виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом органу поліції на грошове забезпечення.

Варто звернути увагу, що за рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.08.2020 у справі № 640/384/19 стягнуто з Департаменту захисту економіки середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 92 740,60 грн на користь ОСОБА_1 , що свідчить про функціонування ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України, оскільки рішення у справі 640/384/19 було виконано.

Аналогічна правова позиція з цього приводу викладена у постанові Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №814/1582/16.

Суд враховує також пояснення відповідача-2, наведені у відзиві від 23.04.2021, з приводу того, що після набрання рішенням у справі №640/384/19 законної сили Департаментом 27.10.2020 направлено до Національної поліції України лист за №657/39/03-2020 про потребу асигнувань. Платіж коштів позивачу проведено банком 08.12.2020, зо підтверджується копією виписки з банківського рахунку за 08.12.2020.

Отже, суд вважає, що Департамент захисту економіки Національної поліції України не позбавлений можливості виконати рішення у даній справі, беручи до уваги вищенаведені обставини.

Таким чином, належним відповідачем у даній справі є Департамент захисту економіки Національної поліції України.

Щодо вирішення питання про стягнення судового збору суд зазначає, що відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 11.02.2015 позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", як учасник бойових дій, а тому питання про стягнення судового збору вирішенню не підлягає.

Як вбачається з прохальної частини позовної заяви, позивачем заявлено клопотання про стягнення з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 50 000,00 грн.

Пункт 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства Україн передбачає, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою та другою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 та від 22 грудня 2018 року у справі №826/856/18.

Отже, на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Відповідно до приписів статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.03.2018 у справі №815/4300/17, від 11.04.2018 у справі №814/698/16.

Також, суд зазначає, що розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Суд наголошує на тому, що належним доказом для відшкодування витрат на правову допомогу є документи у яких конкретизовано справу у якій таку допомогу надано.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у справі № 821/1594/17 від 15.05.2018.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 №5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Тобто, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 №5076-VI ).

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд наголошує на тому, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 24.01.2019 у справі №910/15944/17.

Як вбачається з матеріалів справи, між адвокатом Олійником Олегом Станіславовичем та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги № 386/18 від 08.06.2018.

Пунктом 1.1. зазначеного Договору передбачено, що клієнт доручає, а адвокат приймає на себе доручення по наданню клієнту правової допомоги та захисту в кримінальному процесі, у справах, що виникають із адміністративних правопорушень, адміністративних, цивільних та інших судових справах, а також в наданні правової допомоги при представництві інтересів клієнта перед третіми особами. Правова допомоги надається на всій території України.

У пункті 3.1. Договору зазначено, що за надання правової допомоги клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар у розмірі та в строк, який зазначається в додатковій угоді до цього договору.

У пункті 6.3. Договору вказано, що факт та обсяг надання правової допомоги клієнту фіксується актом, підписаним обома сторонами. Проект акту складається адвокатом та направляється клієнтові для підписання у двох примірниках.

Представником позивача копію додаткової угоди до Договору №386/18 від 08.06.2018 та акту надано не було.

Суд зазначає, що на підтвердження наявності у позивача витрат на професійну правничу допомогу матеріли справи жодних доказів не містять.

Так, матеріали справи не містять розрахунку таких витрат, що в силу положень Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Також позовної заяви взагалі не додано ні детального опису робіт, ні будь-якого іншого опису робіт.

Таким чином, позивачем не доведено, а судом не встановлено обґрунтованість та фактичний обсяг витрат на правничу допомогу, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу.

Згідно з частиною першою статті 9, статті 72, частин першої, другої, п`ятої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України,

cуд,-

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Стягнути з Департаменту захисту економіки Національної поліції України (01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 10, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі та за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 17 136,85 грн. (сімнадцять тисяч сто тридцять шість гривень вісімдесят п`ять копійок).

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. У стягненні витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іщук І.О.