Справа № 640/28577/21
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2022-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2022 року м. Київ № 640/28577/21

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Маруліної Л.О., вирішивши у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування звукозаписувальним технічним засобом адміністративну справу

за позовомАкціонерного товариства "Укргазвидобування"
доПриватного виконавця виконавчого округу міста Київ Артемчука Тараса Володимировича
про про визнання протиправним та скасування рішення, -
ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Укргазвидобування" (далі також - позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Приватного виконавця виконавчого округу м. Київ Артемчука Тараса Володимировича (далі також - відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови відповідача про стягнення з боржника основної винагороди від 23.09.2021 року №66922256.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що виконавчий збір стягнуто з позивача без фактичного виконання виконавчого документа, що суперечить Закону України «Про виконавче провадження» та положенням Порядку виплати винагород державним виконавцям.

Крім того, стягнуту судовим рішенням суму заборгованості позивачем, як боржником, сплачено на користь стягувача, про що останнім повідомлено приватного виконавця.

Враховуючи викладене, позивач просить суд позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва Мамедової Ю.Т. від 29.10.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України. Призначено справу до розгляду у судовому засіданні 17.11.2021 року. Витребувано у Приватного виконавця виконавчого округу м. Київ Артемчука Тараса Володимировича належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження ВП №66922256.

Через канцелярію суду 15.11.2021 року відповідачем подано відзив та витребувані копії матеріалів виконавчого провадження.

Відповідач проти задоволення позову заперечує з тих підстав, що винесення постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця є обов`язком останнього, в той час, як безпосередньо стягнення відповідачем не здійснено, що підтверджується тим фактом, що на момент розгляду судом справи відсутні відкриті виконавчі провадження щодо стягнення основної винагороди приватного виконавця на підставі постанови від 23.09.2021 року, винесеної у виконавчому провадженні №66922256.

Крім того, виконавцем повідомлено, що про сплату позивачем заборгованості на підставі судового рішення, відповідно до якого видано виконавчий документ, стягувачем повідомлено у заяві від 23.09.2021 року, внаслідок чого, приватним виконавцем виконавче провадження закінчено.

Через систему "Електронний суд" 17.11.2021 року відповідачем подано заяву про відкладення розгляду справи.

Через канцелярію суду 17.11.2021 року позивачем подано клопотання про розгляд справи у письмовому провадженні.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.05.2022 року, для подальшого розгляду і вирішення адміністративної справи №640/28577/21 визначено суддю Маруліну Л.О.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.05.2022 року прийнято адміністративну справу до свого провадження, яка буде розглядатися суддею Маруліною Л.О. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судовому засіданні 30.05.2022 року; запропоновано Акціонерному товариству "Укргазвидобування" надати суду заяву про поновлення строку на звернення до суду у десятиденний строк, з дня отримання цієї ухвали суду або належний доказ отримання оскаржуваної постанови 27.09.2021 року, яку розглянути в судовому засіданні.

Через канцелярію суду 25.05.2022 року позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до суду.

У судове засідання 30.05.2022 року належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи відповідачем участь уповноваженого представника не забезпечено. Разом з тим, у судове засідання прибув представник позивача, яким позовні вимоги підтримано в повному обсязі. Зокрема, заявлено про поновлення строку звернення до суду з підстав, вказаних у відповідній заяві від 25.05.2022 року.

Судом заслухано правову позицію позивача та оголошено перерву у судовому засіданні до 02.06.2022 року з метою підготовки повного судового рішення на виконання вимог статті 271 Кодексу адміністративного судочинства України.

У судове засіданні 02.06.2022 року для заслуховування повного судового рішення належним чином повідомлені сторони не прибули.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно із статтею 271 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, визначених статтями 273-277, 280-289 цього Кодексу, суд проголошує повне судове рішення. Копії судових рішень у справах, визначених цією статтею, невідкладно видаються учасникам справи або надсилаються їм, якщо вони не були присутні під час його проголошення.

Частиною четвертою статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, ухвалення рішення, винесеного без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), суд підписує рішення без його проголошення.

Вирішуючи питання визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду, суд зазначає наступне.

Статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено особливості провадження у справа з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.

Пунктом 1 частини другої статі 287 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позовну заяву може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Згідно із статтею 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Дослідивши докази, долучені представником позивача в обґрунтування заяви про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду, копії матеріалів виконавчого провадження №49888728, суд дійшов висновку про задоволення заяви позивача з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 28 Закону України від 02.06.2016 року

№ 1404-VIII "Про виконавче провадження" (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон №1404) копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Отже, державним виконавцем постанову про стягнення виконавчого збору має бути направлено простим поштовим відправленням, докази чого мають міститься у матеріалах виконавчого провадження.

Як встановлено судом, оскаржувану постанову державного виконавця винесено 23.09.2021 року, в той час як із позовною заявою позивач звернувся 07.10.2021 року, тобто з пропуском десятиденного строку на звернення до суду.

Згідно із змістом позовної заяви, позивач не вважає строк звернення до суду із цим позовом пропущеним, оскільки ним отримано поштою оскаржувану постанову 27.09.2021 року, з огляду на що, кінцевим строком звернення до суду є 07.10.2021 року.

В свою чергу, долучену в якості додатку до позовної заяви копії лицьової сторони конверту, в якому надіслано приватним виконавцем Артемчуком Т.В. на адресу позивача згідно з відбитком штемпеля АТ "Укрпошта" 23.09.2021 року оскаржувану у цій справі постанову, судом в якості належного доказу отримання цього поштового відправлення позивачем 27.09.2021 року не приймається, оскільки дата отримання адресатом цього поштового відправлення на конверті відсутня.

Позивачем подано суду заяву про поновлення строку звернення до суду, до якої долучено копію супровідного листа приватного виконавця Т.В. Артемчука від 23.09.2021 року №957/959, яким повідомлено про відкриття виконавчого провадження та винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця відповідною постановою та долучено такі постанови в якості додатків.

Вказаний супровідний лист зареєстровано АТ «Укргазвидобування» 27.09.2021 року за вх.№15/5647-3.

В свою чергу, позивач посилається на обґрунтовану відсутність інших доказів отримання копії оскаржуваної постанови саме 27.09.2021 року, оскільки у відповідності до положень Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року №270, отримання будь-якої інформації щодо поштового відправлення № 883, яке прийнято для пересилання 23.09.2021 pоку, після спливу шестимісячного строку з дня прийняття його для пересилання, а саме, після 23.03.2022 року, є неможливим, а подані заяви не розглядаються. Тобто, після 23.03.2022 року надання AT «Укргазвидобування» до суду належного доказу отримання оскаржуваної постанови саме 27.09.2021 року є неможливим через встановлення обмежувального строку на отримання відповідної інформації від національного оператора поштового зв`язку, яким є AT «Укрпошта».

Суд зауважує, що відповідачем не надано доказів, на кшталт, рекомендованого поштового повідомлення про вручення, які б спростовували твердження позивача про отримання оскаржуваної у цій справі постанови лише 27.09.2021 року.

Чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Суд зазначає, що практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс та інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Водночас, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі також - Конвенція), необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Зокрема, у рішенні від 04.12.1995 року у справі "Беллет проти Франції" Європейським судом з прав людини зазначено, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні від 13.01.2000 року у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" та у рішенні від 28.10.1998 року у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" Європейським Судом з прав людини вказано, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Так, предметом спору є постанова приватного виконавця, яку винесено 23.09.2021 року, в той час, як позов подано до суду 07.10.2021 року.

Отже, встановлений статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України десятиденний строк звернення до суду позивачем пропущено.

Проте, у межах розгляду справи №640/28577/21 позивачем визнано пропуск строку звернення до суду, який обґрунтовано причинами, які на думку суду, впливали на об`єктивну неможливість звернення до суду у відповідний процесуальний строк, що, у відповідності до статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, надає право позивачу на звернення до адміністративного суду із позовом.

З огляду на викладене, суд вважає, що поновлення строку звернення до суду за даних обставин є дотриманням права позивача на доступ до правосуддя та права заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

23.09.2021 року ТОВ «Інтер Вей Капітал» звернулося до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Артемчука Тараса Володимировича із заявою про примусове виконання рішення - наказу Господарського суду міста Києва №910/14422/15, виданого 22.09.2021 року про стягнення з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» (04053, м. Київ, вул. Кудрявська, 26/28, ідентифікаційний код 30019775) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» (01133, м. Київ, вул. Є. Коновальця, 44-Г, ідентифікаційний код 40890026) 79 870 000 (сімдесят дев`ять мільйонів вісімсот сімдесят тисяч) грн. основного боргу за тілом кредиту, 20 048 464 (двадцять мільйонів сорок вісім тисяч чотириста шістдесят чотири) грн. 11 коп. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 14 731 091 (чотирнадцять мільйонів сімсот тридцять одну тисячу дев`яносто одну) грн. 51 коп. трьох процентів річних, 92 169 980 (дев`яносто два мільйона сто шістдесят дев`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят) грн. інфляційних втрат, 31 980 (тридцять одну тисячу дев`ятсот вісімдесят) грн. 14 коп. судового збору.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва від 23.09.2021 року відкрито виконавче провадження №66922256.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва від 23.09.2021 року у виконавчому провадженні №66922256 постановлено про стягнення з боржника Акціонерного товариства «Укргазвидобування» основної винагороди у розмірі 10 % суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом у розмірі 20 685 151,58 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва від 23.09.2021 року у виконавчому провадженні №66922256 накладено арешт на кошти боржника на відповідні рахунки у банківських установах на направлені платіжні вимоги від 23.09.2021 року до банків.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва від 23.09.2021 року у виконавчому провадженні №66922256 закінчено виконавче провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Зокрема, у постанові вказано, що заявою стягувача від 23.09.2021 року повідомлено про самостійну сплату боржником заборгованості за рішенням суду, на підтвердження чого надано копію платіжного доручення від 23.09.2021 року №438323.

Вважаючи, що постанову від 23.09.2021 року про стягнення з боржника основної винагороди винесено протиправно, без фактичного виконання виконавчого документа, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, відповідь на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» (далі також - Закон № 1404, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 Закону № 1404 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом пункту 1-1 частини першої статті 3 Закон №1404 відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, серед іншого, судових наказів.

Частиною першою статті 5 Закону №1404 примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України від 02.06.2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі також - Закон № 1403, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з приписів частин першої - четвертої статті 31 Закону №1403 за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода, яка складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Частиною п`ятою статті 31 Закону № 1403 встановлено, що якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до частини шостої статті 31 Закону №1403 основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.

Згідно з частиною сьомою статті 31 Закону № 1403 приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Частиною другою статті 13 Закону №1403 встановлено, що порядок виплати та розміри винагород працівникам органів державної виконавчої служби встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 року № 643 (далі також - Порядок №643, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з абзацом 1 пункту 19 Порядку №643 приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Так, спірним питанням у справі, що розглядається, є правомірність винесення приватним виконавцем постанови про стягнення з боржника основної винагороди одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.

Згідно з частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною сьомої статті 31 Закону № 1403 передбачено право приватного виконавця виносити одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди.

Для правильної оцінки правомірності постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця, визначеної у вигляді відсотка, винесеної приватним виконавцем одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, судам необхідно встановити предмет виконавчого провадження (стягнення сум чи передача майна за виконавчим документом).

Враховуючи, що на момент відкриття виконавчого провадження не завжди можливо визначити розмір фактично стягнутих сум чи остаточну вартість переданого майна за наслідками фактичного виконання приватним виконавцем, суди мають перевіряти механізм розрахунку, застосованого виконавцем при визначенні суми основної винагороди та наведеного ним у постанові про стягнення основної винагороди, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.

Так, частиною четвертою статті 31 Закону № 1403 визначено, що основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом. При цьому, частиною п`ятою цієї ж статті установлено, що якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми.

Той факт, що приватний виконавець не роз`яснив цього учасникам виконавчого провадження в оспорюваній постанові не відміняє встановленого законом механізму стягнення основної винагороди приватного виконавця в залежності від фактично стягнутих ним сум.

При цьому, необхідно мати на увазі, що сума основної винагороди, визначена приватним виконавцем у постанові про її стягнення, винесену одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є сумою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання виконавчого провадження у випадках неповного виконання або ж невиконання відповідного виконавчого документа.

Зазначеного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21.01.2021 року у справі №160/5321/20.

Судом перевірено правильність розрахунків відповідачем суми, визначеної до стягнення в якості основної винагороди та, враховуючи викладені правові висновки Верховного Суду, встановлено правомірність винесення відповідачем оскаржуваної постанови від 23.09.2021 року про стягнення з боржника основної винагороди в силу вимог частини сьомої статті 31 Закону №1403.

Таким чином, з підстав лише її винесення та попереднього розрахунку суми основної винагороди, що могла б бути стягнута в залежності від результату виконавчого провадження, одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, за умови добровільної сплати позивачем суми заборгованості, встановленої судовим рішенням, оскаржувана постанова скасуванню не підлягає, оскільки винесена правомірно.

Зокрема, суд зауважує, що позивачем не оскаржуються дії приватного виконавця із стягнення визначеної постановою від 23.09.2021 року про стягнення з боржника основної винагороди суми основної винагороди, оскільки такі не відбулися, що підтверджується відповідачем та не заперечується позивачем.

Відповідач заперечує, а позивачем не надано суду доказів відкриття виконавчих проваджень з виконання постанови приватного виконавця виконавчого округу Артемчука Т.В. від 23.09.2021 року про стягнення з боржника основної винагороди, винесеної у виконавчому провадженні №66922256.

Крім того, суд констатує відсутність негативних правових наслідків для позивача внаслідок відмови у задоволенні цього позову, оскільки встановлений частиною першою статті 12 Закону №1404 строк пред`явлення до виконання виконавчого документа - постанови приватного виконавця виконавчого округу Артемчука Т.В. від 23.09.2021 року про стягнення з боржника основної винагороди, винесеної у виконавчому провадженні №66922256, сплив 24.12.2021 року.

Виходячи з положень частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Частиною першою статті 6 Конвенції гарантовано право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У справі "Горнсбі проти Греції" Європейським судом з прав людини в пункті 40 рішення зазначено, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (пункт 68 рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції").

Європейський суд з прав людини в пункті 26 рішення у справі "Глоба проти України" відзначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення у справі "Бурдов проти Росії" (Burdov v. Russia), заява №59498/00, пункт 34, ECHR 2002-III, та рішення від 06.03.2003 року у справі "Ясюнієне проти Литви", заява № 41510/98, пункт 27). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 07.06.2005 року у справі "Фуклев проти України" (Fuklev v. Ukraine), заява № 71186/01, п. 84).

В пункті 27 рішення у справі "Глоба проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

Конституційний Суд України також неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 року № 3 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби" зазначено, що судам необхідно враховувати, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та враховуючи, що судом не виявлено порушень відповідачем вимог законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 6, 9, 11, 73 - 78, 90, 241- 246, 250, 271, 287, 296-297 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову Акціонерного товариства «Укргазвидобування» відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 287, 293, 295 - 297 КАС України.

Відповідно до частини шостої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: Акціонерне товариство «Укргазвидобування» (код ЄРПОУ 30019775, адреса: 04053, м. Київ, вул. Кудрявська, 26/28);

Відповідач: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Артемчук Тарас Володимирович (адреса: 04074, м. Київ, вул. Вишгородська, 12, 307Б).

Повне рішення складено 02.06.2022 року.

Суддя Л.О. Маруліна