Справа № 380/3688/20
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2022-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

справа №380/3688/20
судді Верховного Суду Уханенка С. А. на постанову Верховного Суду від 18 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України ) суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.
Користуючись цією нормою висловлюю незгоду із постановою колегії суддів у цій справі.
Стислий виклад обставин справи
13 квітня 2020 року позивач був звільнений з посади державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста "Рава-Руська" Львівської митниці ДФС на підставі пункту 4 частини першої статті 83, пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, у зв`язку з реорганізацією Львівської митниці ДФС шляхом її приєднання до новоствореної Галицької митниці Держмитслужби.
Предметом спору у цій справі є правомірність наказу в.о. начальника Львівської митниці ДФС, Голови Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Романа Антоняка від 13 квітня 2020 року № 103-о "Про звільнення ОСОБА_1 ", поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Свої вимоги позивач обґрунтував порушенням порядку попередження про вивільнення.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ виконувача обов`язків начальника Львівської митниці ДФС, Голови комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Романа Антоняка №103-о "Про звільнення ОСОБА_1 " від 13 квітня 2020 року; поновлено позивача на посаді державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста "Рава - Руська" Львівської митниці ДФС з 16 квітня 2020 року; стягнуто з Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 51462,93 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів. В задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не наведено обґрунтованих підстав, які перешкоджали запропонувати вакантну посаду позивачу, оскільки у Галицькій митниці Держмитслужби були наявні вакантні посади, на момент попередження позивача про наступне вивільнення - 49 посад державного інспектора; на момент звільнення позивача - 43 посади. Доказів того, що в процесі реорганізації Львівської митниці ДФС у Галицьку митницю Держмитслужби мало місце скорочення чисельності і штату відповідачем не надано.

Крім того суд першої інстанції зауважив, що згідно з п.4 наказу Державної фіскальної служби України №30-рг від 25 листопада 2019 року визначено строк проведення реорганізації митниць ДФС - три місяці з дня опублікування повідомлення про рішення щодо початку процедури припинення юридичної особи.

В Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 28 листопада 2019 року внесено інформацію про рішення щодо початку процедури припинення юридичної особи - Львівської митниці ДФС.

Таким чином, реорганізація Львівської митниці ДФС повинна була закінчитись 28 лютого 2020 року, проте наказом Державної фіскальної служби України №14-рг від 24 березня 2020 року було внесено зміни, зокрема, у п.4 наказу №30-рг від 25 листопада 2019 року - слова «три місяці» замінено словами «шість місяців».

Наведене, на думку суду першої інстанції, вказує на те, що у проміжку між 01 березня 2020 року до 24 березня 2020 року дії, які спрямовані на реорганізацію Львівської митниці ДФС, вчинялись з порушенням строку.

Оскільки позивача було попереджено про наступне вивільнення 10 березня 2020 року, тобто в проміжок часу, коли не було законних підстав для вчинення дій щодо реорганізації Львівської митниці ДФС, позивача не було попереджено про наступне вивільнення у порядку, передбаченому частиною шостою статті 49-2 КЗпП України та частини третьої статті 87 Закону №889-VIІI, наказ від 13 квітня 2020 року №103-о «Про звільнення ОСОБА_1 » не відповідає критеріям законності та правомірності, а тому підлягає скасуванню.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2021 року рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року змінено в частині розподілу судових витрат, викладено абзац 7 резолютивної частини в наступній редакції: "Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці ДФС витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 коп.". У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції обґрунтована тим, що при масовому звільненні працівників у зв`язку з реорганізацією державного органу, надання переваги одним працівникам у вигляді пропозиції зайняття вакантної посади у новоствореному державному органі повинно бути належно обґрунтоване, рівно ж як і відмова у наданні такої пропозиції іншим державним службовцям, за наявності вакантних посад у цьому державному органі. Тобто, така поведінка суб`єкта призначення або керівника державного органу не повинна викликати сумніви як у державних службовців, так і сторонніх осіб у неупередженості такого керівника. В іншому випадку ці дії можна вважати дискримінаційними по відношенню до окремих державних службовців.

У свою чергу, відповідачі не надали доказів проведення перевірок рівня професійної підготовки чи професійної компетентності щодо переведених працівників, а також не надано доказів проведення такої перевірки відносно позивача. Також відповідачі не надали суду доказів невідповідності ОСОБА_1 займаній посаді чи недостатньої кваліфікації.

Крім цього, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду попередньої інстанції щодо розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з урахуванням обсягу (пропорційності) задоволених позовних вимог, дійсності та необхідності проведеної адвокатом роботи, а також розумності їхнього розміру, співмірності, приймаючи до уваги значну кількість аналогічних справ та відповідно наявність певної судової практики, враховуючи розмір витрат на правничу допомогу по інших аналогічних справах, присудженню підлягають витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Постановою Верховного Суду від 18 серпня 2022 року касаційна скарга Галицької митниці Держмитслужби задоволена, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року та постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2021 року - скасовані.

Ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Додаткову постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2021 року скасовано.

Приймаючи постанову, Верховний Суд зазначив, що процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент звільнення позивача із займаної посади врегульована положеннями Закону № 889-VIII.

Законом України № 440-IX «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» в редакції, що набрала чинності 13 лютого 2020 року внесено зміни у частину третю статті 87 Закону № 889-VIII (доповнено новим абзацом першим), згідно з яким суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

За висновком Суду аналіз наведеної правової норми дає підстави для висновку, що вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

Суд врахував, що подібний висновок Верховного Суду у справі щодо застосування приписів частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» (Закон № 889-VIII) у редакції Закону № 440-IX від 14 січня 2020 року сформований у справах № 640/11024/20, №380/3646/20, №380/3551/20.

Проте я не можу погодитися із таким висновком Суду щодо застосування цієї норми через його невідповідність принципу законності, як складової частини принципу верховенства права.

Відповідно до приписів частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Отже, надаючи оцінку правомірності звільнення, суду необхідно перевірити на відповідність закону підставу та процедуру звільнення.

Перевірка правомірності втручання у право особи, яким є звільнення особи з публічної служби, повинна мати основу у національному законодавстві, а якість такого закону передбачати доступність такого закону для відповідної особи, яка, крім того, повинна мати можливість передбачити його наслідки для себе. Такий закон повинен надавати певний ступінь юридичного захисту від свавільного втручання з боку органів влади і відповідати принципу верховенства права.

Необхідно також звернути увагу, що за правовою позицією Конституційного Суду України, яка викладена у Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини).

Конституційний Суд України виходить із того, що принцип правової визначеності не виключає визнання за органом державної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. Цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів.

З огляду на викладене, необхідно зазначити, що конструкція норми частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» є частиною процедури припинення державної служби, дотримання якої є обов`язком для роботодавця та входить до предмета контролю суду, в разі виникнення спору у правовідносинах припинення державної служби.

Водночас, надання законодавцем права роботодавцю пропонувати наявне робоче місце без визначення будь-яких критеріїв реалізації такого права сприяє ситуації прийняття відповідною посадовою особою свавільних рішень у правовідносинах припинення публічної служби та унеможливлює для державного службовця змогу передбачити наслідки застосування цієї норми до нього.

Невідповідність вказаної норми принципу законності стає більш очевидною, коли припинення державної служби відбувається під час реорганізації державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців лише за рішенням керівника, прийняття якого не обмежено будь-якими умовами, за яких таке рішення може бути прийнято.

З огляду на викладене, тлумачення приписів частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин повинно відбуватися за позицією сформованою Верховним Судом України та неодноразово підтриманою Верховним Судом, зокрема, у постанові від 27 травня 2020 у справі №813/1715/16 щодо обов`язку власника по працевлаштуванню працівника, що підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, а саме, власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник який вивільнюється, працював.

Отже, застосований у цій справі Верховним Судом висновок щодо застосування частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII не сприяє захисту особи від свавільного втручання органів державної влади у її права.

Крім того, необхідно зауважити, що сталою є практика Верховного Суду щодо оцінки правомірності дій та рішень суб`єктів владних повноважень через призму критеріїв, закріплених у статті 2 КАС України.

Водночас, встановлені у справі обставини та зміст наказу про припинення державної служби позивача вказують, що оскаржуваний наказ не відповідає жодному з критеріїв, передбачених у статті 2 КАС України.

Суддя С.А. Уханенко