Справа № 522/10843/22
Суддя: Косіцина В. В.
Дата ухвалення: 2022-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/522/299/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2022 року Приморський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого - судді Косіцина В.В.,

за участю секретаря судових засідань Левченко К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в місті Одеси справу за адміністративним позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (м. Одеса, вул. Преображенська, 44) до громадянина Грузії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України,

ВСТАНОВИВ:

22 серпня 2022 року до суду надійшов позов Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до громадянина Грузії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.

Мотивують вимоги тим, що громадянин Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 незаконно перебуває на території України. Документи, що підтверджують законність перебування на території України у відповідача відсутні. Своїми діями вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 203 КУпАП. ГУДМС в Одеській області прийнято рішення, яким відповідача зобов`язано покинути територію України у термін до 23.12.2021 року. В зазначений термін відповідач не виконав рішення. 19.08.2022 року він був повторно виявлений та затриманий, після чого позивач звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою судді Приморського районного суду міста Одеси від 22 серпня 2022 року відкрито провадження у справі та призначений розгляд справи.

Представник позивача підтримав подану позовну заяву та наполягав на її задоволенні.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення вказаної заяви. При цьому, відповідач не заперечував факт нелегального знаходження в Україні.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників провадження, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні обставини.

14.12.2021 під час проведення оперативно-профілактичних заходів з виявлення нелегальних мігрантів співробітниками СПД НВП ОРУП № 1 ' виявлено за адресою: АДРЕСА_1 , та доставлено до ГУ ДМС в Одеській області за адресою: вул. Преображенська. 64, м. Одеса, особу, який назвався громадянином Грузії ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В результаті проведеної перевірки відібраних пояснень у відповідача було встановлено, що громадянин Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 порушив правила перебування іноземців в Україні - проживав без документів на право проживання в Україні, тобто на території України знаходиться не законно, постійного зареєстрованого місця проживання та законного джерела існування не має. Він пояснив, що прибув до України 19.02.2020 легально по паспорту громадянина Грузії для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , терміном дії від 21.01.2020 дійсний до 21.01.2030. Мета приїзду - приватні справи. Під час виявлення паспорт громадянина Грузії для виїзду за кордон у відповідача був відсутній.

14.12.2021 за порушення правил перебування іноземців в Україні, а саме: проживання без документів на право проживання в Україні, відповідальність за яке передбачено ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стосовно громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 007107 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 14.12.2021 ПН МОД № 007170 відповідач був притягнутий то адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн.

ГУ ДМС в Одеській області прийнято рішення від 14.12.2021 № 565 про примусове повернення в країну походження іноземця або особи беї громадянства громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за зобов`язано його покинути територію України у термін до 23.12.2021.

Рішення від 14.12.2021 № 565 про примусове повернення відповідач не оскаржував, проте у встановлений термін до 23.12.2021 громадянин Росії ОСОБА_1 самостійно територію України не залишив.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VІ передбачено, що іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

У визначений термін відповідач не виїхав.

19 08.2022 Макардзе Іраклі повторно виявлений співробітниками ГУ ДМС в Одеській області.

19.08.2022 за порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, то виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто ухилення від виїзду після закінчення відповідного терміну перебування в Україні стосовно громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 008681 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 19.08.2022 ПН МОД № 008758 був притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 1700 грн.

Окрім цього, 19 серпня 2022 року о 13 годині 40 хвилин громадянин Грузії, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був затриманий, про що свідчить протокол № МОД 000166 про адміністративне затримання за ч.2 ст. 263 КУпАП.

22 серпня 2022 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області звернулося до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою про примусове видворення та позовом про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення.

В судовому засіданні судом був досліджений оригінал паспорту громадянина Грузії ОСОБА_1 для виїзду за кордон. Строк дії паспорта ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Тобто судом було встановлено, що у відповідача наявний документ який дозволяє його ідентифікувати та підстав для затримання його з метою ідентифікації у суду не має.

Крім того судом встановлено, паспорт відповідача дозволяє не тільки встановити його особу, а й виїхати з території України до країни походження Грузії, оскільки термін його дії спливає лише у 2030 році.

Представник позивача після встановлення тієї обставини, що відповідач має паспорт громадянина Грузії не спростовував жодними доказами його недійсність. При цьому наполягав на задоволенні позову з тієї підстави, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення про видворення.

Доводи представника позивача, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення є необґрунтованими, оскільки відповідач не відмовлявся співпрацювати під час процедури притягнення його до адміністративної відповідальності та затримання, не перешкоджав оформленню відповідних документів для його примусового повернення.

Судом при розгляді цієї справи враховується, що відповідно до пункту 30 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних з перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Зокрема, відповідно до пункту "f" частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Суд наголошує, що відповідно до пункту 1 статті 5 Конвенції мається на увазі фізична свобода особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно можливості обмеження права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VІ передбачено, що іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Відповідно до п. 14 ст. 1 Закону вищезазначеного Закону нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Судом встановлено, що відповідач законно перетнув кордон України.

Відповідач наполягав на тому, що готовий виїхати за межі території України добровільно. Просив не обмежувати його свободу та не затримувати його. Пояснив, що рішення про повернення до країни походження не виконав у встановлені строки оскільки приймав участь у розгляді судової справи про розірвання шлюбу, а також справи про притягнення його до адміністративної відповідальності.

Також пояснив, що після 24.02.2022 року не зміг виїхати оскільки має неповнолітніх дітей і не хотів їх залишати.

Щодо дітей представник відповідача пояснила, що відповідач не вписаний у свідоцтво про народження. Діти мають лише його по батькові.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ливада проти України» (від 26 червня 2014 року) зазначено, що проголошуючи право на свободу, пункт статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 6 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

Представник позивача не надав суду жодного доказу того, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про видворення. Перешкоджатиме процедурі видворення або що існує ризик його втечі. Суд не може лише на підставі припущень представника позивача обмежити свободу відповідача. Інших належних та допустимих доказів суду не надано.

Обмеження фізичної свободи позивача за для забезпечення виконання можливого майбутнього рішення суду про видворення за відсутності доказів, які б свідчили про існування реальної загрози неможливості виконати таке рішення, на думку суду не буде відповідати принципу пропорційності, такий захід не є адекватним та не співмірним.

В свою чергу затримання відповідача за для забезпечення в подальшому його доступності особи для виконання рішення суду про видворення (якщо таке рішення буде ухвалене) буде свавільним позбавленням свободи.

Враховуючи вище наведене та оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 241, 244, 246, 289 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України громадянина Грузії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги у письмовій формі протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Косіцина В.В.

22.08.22