Справа № 260/136/20
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2022-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2022 рокуЛьвівСправа № 260/136/20 пров. № А/857/2880/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Вовка А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, Закарпатської обласної прокуратури, ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ради прокурорів України, Офісу Генерального прокурора, Закарпатської обласної прокуратури про визнання дій протиправними, скасування рішення, наказів, поновлення на роботі та поновлення на адміністративній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

суддя (судді) в суді першої інстанції Калинич Я.М.,

час ухвалення рішення: 11:38:20,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення: 30.12.2021,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Ради прокурорів України, Офісу Генерального прокурора, Закарпатської обласної прокуратури (з урахуванням заяви про зміні предмета позову від 27 квітня 2020 року), у якому просив:

1. Визнати протиправними (незаконними) дії відповідача 1 - Ради прокурорів України щодо розгляду звернення Генерального прокурора стосовно звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника прокурора Закарпатської області у зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади (пункт 3 частини першої статті 41 Закону України «Про прокуратуру»).

2. Визнати протиправним (незаконним) та скасувати рішення відповідача 1 Ради прокурорів України № 174 від 11 грудня 2019 року, прийняте за результатами розгляду вказаного вище звернення Генерального прокурора.

3. Визнати протиправними (незаконними) дії відповідача 2 - Офісу Генерального прокурора щодо звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника прокурора Закарпатської області у зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади (пункт 3 частини першої статті 41 Закону України «Про прокуратуру»).

4. Визнати протиправним (незаконним) та скасувати наказ Генерального прокурора № 524к від 13.12.2019 про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника прокурора Закарпатської області у зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади (пункт 3 частини першої статті 41 Закону України «Про прокуратуру»).

5. Зобов`язати Генерального прокурора (іншу уповноважену службову особу, яка здійснюватиме керівництво Офісом Генерального прокурора на момент виконання судового рішення в даній справі) поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Закарпатської області з 13.12.2019.

6. Стягнути з відповідача 3 Прокуратури Закарпатської області на мою, ОСОБА_1 користь - різницю в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи з 13.12.2019 по 27.01.20 року.

7. Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Закарпатської області та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі стягнення за один місяць.

8. Стягнути з Прокуратури Закарпатської області на мою ОСОБА_1 , користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 27 січня 2020 року по день винесення судом рішення про поновлення на посаді першого заступника прокурора Закарпатської області.

9. Визнати протиправними (незаконними) дії відповідача 3 - Прокуратури Закарпатської області щодо звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури Закарпатської області з 27 січня 2020 року на підставі ч.5 ст.41 Закону України «Про прокуратуру».

10. Визнати протиправним (незаконним) та скасувати наказ № 40к від 27 січня 2020 року, виданий прокурором Закарпатської області Гаврилюком В. щодо звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури Закарпатської області з 27 січня 2020 року на підставі ч. 5 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру».

11. Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора прокуратури Закарпатської області.

12. Стягнути з прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 січня 2020 року по день винесення судом рішення про поновлення на посаді.

13. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді прокурора прокуратури Закарпатської області та стягнення середньої заробітної плати (середнього заробітку) за один місяць.

14. Судові витрати, в тому числі і витрати на правничу допомогу стягнути на користь ОСОБА_1 з відповідача 3 - Прокуратури Закарпатської області.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Ради прокурорів України № 174 від 11 грудня 2019 року. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора № 524к від 13.12.2019 про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника прокурора Закарпатської області у зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків. Визнано протиправним та скасовано наказ Прокуратури Закарпатської області № 40к від 27 січня 2020 року щодо звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури Закарпатської області з 27 січня 2020 року. Поновлено ОСОБА_1 на адміністративній посаді першого заступника прокурора Закарпатської області з 14 грудня 2019 року та в органах прокуратури. Стягнуто з Прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 1013486,32 (один мільйон тринадцять тисяч чотириста вісімдесят шість гривень 32 коп.) грн. Допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Закарпатської області та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі стягнення за один місяць у розмірі 41099,83 (сорок одна тисяча дев`яносто дев`ять гривень 83 коп.) грн. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позивача незаконно звільнено з роботи.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, Офіс Генерального прокурора, Закарпатська обласна прокуратура, ОСОБА_1 подали апеляційні скарги.

Офіс Генерального прокурора вважає, що таке прийняте з порушенням норм матеріального права, просить його скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що на день виникнення спірних правовідносин повноваження Ради прокурорів України не були припинені. Зазначає, що до 27.10.2020 включно ОСОБА_1 продовжував перебувати на посаді прокурора в прокуратурі Закарпатської області, тому останнім його робочим днем є зазначена дата, а звільненим він вважається з 28.01.2020. Вважає, що у суду першої інстанції не було жодних правових підстав для поновлення позивача в органах прокуратури з 14.12.2019. Зазначає, що з урахуванням наведеного судом першої інстанції неправильно розраховано і розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Закарпатська обласна прокуратура вважає, що рішення суду постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, просить його скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не враховано, що внаслідок неналежного виконання посадових обов`язків ОСОБА_1 під час перебування на адміністративній посаді допущено недоліки в організації роботи та не здійснено належного контролю за підпорядкованими працівниками, у роботі відділів допускалися прорахунки, які негативно вплинули на роботу органів прокуратури Закарпатської області. Зазначає про безпідставність висновків суду про те, що Рада прокурорів України не мала повноважень щодо надання рекомендацій про звільнення позивача з адміністративної посади, оскільки її повноваження на день виникнення спірних правовідносин не були припинені. Вважає, що прокуратура Закарпатської області при прийнятті наказу про звільнення позивача діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом. Також звертає увагу, що судом неправильно розраховано і розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

ОСОБА_1 вважає незаконним та необгрунтованим рішення суду в частині його поновлення на адміністративній посаді першого заступника прокуратури Закарпатської області, просить його змінити, виклавши п. 5 резолютивної частини в наступній редакції: «Поновити ОСОБА_1 на адміністративній посаді першого заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури з 14 грудня 2019 року та в органах прокуратури».

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що з 11.09.2020 орган, у якому він працював, отримав нову назву - Закарпатська обласна прокуратура, тому вважає, що він підлягав поновленню саме в цьому органі на посаді першого заступника керівника.

Закарпатська обласна прокуратура подала до суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому заперечила щодо його доводів та просила залишити її без задоволення.

ОСОБА_1 подав суду відзив на апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури, у якому заперечив щодо її доводів, просив відмовити у її задоволенні та залишити в силі рішення суду.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 308 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 2002 року ОСОБА_1 проходив службу в органах прокуратури України.

02.04.2015 наказом Генерального прокурора за №249к позивач призначений заступником прокурора Закарпатської області.

Відповідно до наказів Генерального прокурора у період 2018-2019 років проведено ряд перевірок стану організації роботи на основних напрямах прокурорської діяльності у прокуратурі Закарпатської області. Результати перевірок викладені у довідках та складених на їх підставі доповідних записках, згідно висновків яких виявлено суттєві недоліки і прорахунки на окремих напрямках прокурорської діяльності, недостатня особиста роль керівництва прокуратури області у виконанні покладених функцій, підвищенні ефективності прокурорської роботи.

Довідки складені за окремими напрямками перевірки та містять інформацію, що організація роботи по вказаному напрямку була покладена на заступника прокурора області ОСОБА_1

26.11.2019 прокурор Закарпатської області звернувся до Ради прокурорів України з поданням щодо внесення рекомендації про звільнення з адміністративної посади заступника прокурора області ОСОБА_1

26.11.2019 прокурор Закарпатської області звернувся до Генерального прокурора з поданням про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника прокурора Закарпатської області.

У вказаних поданнях зазначено, що ОСОБА_1 як заступник прокурора області, відповідає за організацію роботи управління представництва інтересів держави в суді та відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру. У 2018-2019 роках Генеральною прокуратурою України перевірено стан організації роботи прокуратури області, зокрема і в цих підрозділах. За наслідками перевірок виявлені суттєві недоліки і прорахунки на окремих напрямках прокурорської діяльності, недостатню особисту роль керівництва прокуратури області у виконанні покладених функцій, підвищенні ефективності прокурорської роботи.

11.12.2019 Генеральний прокурор звернувся до Ради прокурорів України з проханням визначити можливість звільнення позивача з посади.

11.12.2019 Рада прокурорів прийняла рішення №174 щодо визначення можливості звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Закарпатської області.

Наказом Генерального прокурора від 13 грудня 2019 року №524к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника прокурора Закарпатської області у зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади (пункт 3 частини 1 статті 41 Закону України «Про прокуратуру»). Підстава: рішення Ради прокурорів України від 11 грудня 2019 року.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає його таким, що відповідає обставинам справи та правильному застосуванню норм матеріального права з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із того, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України гарантує кожному захист від незаконного звільнення.

Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон № 1697-VII) визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Як передбачено пунктом 3 частини першої статті 9 Закону № 1697-VII Генеральний прокурор призначає прокурорів на адміністративні посади та звільняє їх з адміністративних посад у випадках та порядку, встановлених цим Законом.

За змістом частини другої статті 15 Закону № 1697-VII прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор обіймає у прокуратурі.

25 вересня 2019 року набув чинності Закон № 113-IX, яким запроваджено реформування системи органів прокуратури, у зв`язку із чим до Закону № 1697-VII були внесені зміни. Зокрема, змінами, унесеними законодавцем, установлено, що загальна чисельність прокурорів органів прокуратури становить не більше 10 000 осіб. Приведення у відповідність із вимогами статті 14 Закону № 1697-VII кількісного складу органів прокуратури здійснюється, крім іншого, шляхом проведення атестації на виконання вимог Закону № 113-ІХ. У тексті Закону № 1697-VII слова «Генеральна прокуратура України», «регіональні прокуратури», «місцеві прокуратури» замінено відповідно словами «Офіс Генерального прокурора», «обласні прокуратури», «окружні прокуратури».

Пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ визначено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.

За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Як вірно зазначено судом, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону № 1697-VII у редакції Закону № 113-ІХ.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 39 Закону № 1697-VII адміністративними посадами в Офісі Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратурах (крім посад, зазначених у частині третій цієї статті) є посада заступника керівника обласної прокуратури.

Як зазначалося вище, на час прийняття відповідачами спірних рішення та наказу ОСОБА_1 обіймав адміністративну посаду в органі прокуратури першого заступника прокурора Закарпатської області.

Згідно вимог п. 3 ч. 1, ч. 3 статті 41 Закону № 1697-VII звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 2-10 частини першої статті 39 цього Закону, здійснюється Генеральним прокурором з підстави, зокрема, неналежного виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади.

Наявність підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої цієї статті, встановлюється у порядку, визначеному Генеральним прокурором, з дотриманням гарантій особи щодо повідомлень, отримання копій документів, які стали підставою для перевірки, участі у засіданні та залучення представника, надання пояснень, висловлення заперечень, клопотань та відводів, отримання копії відповідного рішення.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 41 Закону № 1697-VII звільнення прокурора з адміністративної посади чи припинення його повноважень на адміністративній посаді, крім випадку, передбаченого пунктом 2 частини другої цієї статті, не припиняє його повноважень прокурора.

Після звільнення прокурора з адміністративної посади або припинення його повноважень на цій посаді він не пізніше одного місяця призначається на одну з вакантних посад у цьому ж органі прокуратури або в разі відсутності вакантних посад переводиться на посаду до іншого органу прокуратури того ж або нижчого рівня за його письмовою згодою. У таких випадках рішення про призначення на посаду приймається керівником відповідного органу прокуратури.

З огляду на викладене, суд дійшов вірного висновку, що Генеральний прокурор звільняє прокурора з адміністративної посади, передбаченої, зокрема, пунктом 8 частини першої статті 39 Закону № 1697-VII, у разі неналежного виконання таким прокурором посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади. При цьому, обов`язковою умовою для звільнення прокурора з адміністративної посади відповідно до пункту 3 частини першої статті 41 Закону № 1697-VII є встановлення наявності указаної підстави у порядку, визначеному Генеральним прокурором, з дотриманням гарантій особи, передбачених частиною третьою зазначеної статті Закону. Водночас, після звільнення прокурора з адміністративної посади він призначається на одну з вакантних посад у цьому ж органі прокуратури або в разі відсутності вакантних посад переводиться на посаду до іншого органу прокуратури того ж або нижчого рівня за його письмовою згодою.

Як встановлено судом, за результатами проведених Генеральною прокуратурою України перевірок стану організації роботи на окремих напрямах прокурорської діяльності у прокуратурі Закарпатської області було виявлено суттєві недоліки і прорахунки в організації роботи органів прокуратури Закарпатської області, наявні на окремих напрямках прокурорської діяльності та зроблено висновок про недостатню особисту роль керівництва прокуратури області у виконанні покладених функції, підвищенні ефективності прокурорської роботи. Зокрема, було встановлено недоліки та прорахунки по напрямкам роботи, організація яких була покладена на першого заступника прокурора області ОСОБА_1 . Однак, як зазначено у довідках про результати перевірок, загалом стан організації діяльності прокуратури області відповідає вимогам розпорядчих актів Генерального прокурора, проте потребує покращення.

У подальшому, результати перевірки стали підставою для звернення прокурора Закарпатської області до Генерального прокурора з поданням про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника прокурора області.

Генеральний прокурор, у свою чергу, звернувся до Ради прокурорів з проханням визначити можливість звільнення позивача з посади.

Як вірно зазначено судом, згідно зі статтею 71 Закону № 1697-VII у період між всеукраїнськими конференціями прокурорів вищим органом прокурорського самоврядування є Рада прокурорів України.

Рада прокурорів України у період між всеукраїнськими конференціями прокурорів організовує виконання рішень конференції, а також вирішує питання щодо скликання та проведення всеукраїнської конференції прокурорів. Повноваження та порядок роботи Ради прокурорів України визначаються цим Законом та положенням про Раду прокурорів України.

Як визначено п. 1 ч. 9 ст. 71 Закону № 1697-VII, Рада прокурорів України, серед іншого, вносить рекомендації про призначення та звільнення прокурорів з адміністративних посад у випадках, передбачених цим Законом. У разі якщо Генеральний прокурор не погоджується з рекомендованою Радою прокурорів України кандидатурою і відмовляє у призначенні на посаду, він вносить на розгляд Ради прокурорів України іншу кандидатуру.

Положення частин першої та третьої статті 41 Закону № 1697-VII до набрання чинності Законом № 113-ІХ (25 вересня 2019 року) передбачали, що звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 2, 3, 6-8, 11 частини першої статті 39 цього Закону, здійснюється Генеральним прокурором за рекомендацією Ради прокурорів України. Наявність підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої цієї статті, встановлюється Радою прокурорів України з дотриманням передбачених статтею 47 цього Закону гарантій особи щодо повідомлень, отримання копій документів, які стали підставою для перевірки, участі у засіданні та залучення представника, надання пояснень, висловлення заперечень, клопотань та відводів, отримання копії відповідного рішення.

Проте, Законом № 113-ІХ були внесені зміни до статті 41 Закону № 1697-VII, зокрема частини першу та третю викладено у такій редакції:

«1. Звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 2-10 частини першої статті 39 цього Закону, здійснюється Генеральним прокурором з таких підстав:

1) подання заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням;

2) переведення на посаду до іншого органу прокуратури (крім адміністративної посади, передбаченої пунктами 1-3 частини третьої статті 39 цього Закону);

3) неналежне виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади;

4) наявність заборгованості із сплати аліментів на утримання дитини, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання».

3. Наявність підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої цієї статті, встановлюється у порядку, визначеному Генеральним прокурором, з дотриманням гарантій особи щодо повідомлень, отримання копій документів, які стали підставою для перевірки, участі у засіданні та залучення представника, надання пояснень, висловлення заперечень, клопотань та відводів, отримання копії відповідного рішення».

Відтак, як вірно зазначено судом, Законом № 113-ІХ зі статті 41 Закону № 1697-VII виключено норму, яка передбачала участь Ради прокурорів у процедурі звільнення прокурора з адміністративної посади з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої цієї статті Закону, а саме неналежне виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади.

У зв`язку із цим, пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Законом №113-ІХ законодавець зупинив до 01 вересня 2021 року дію пункту 1 частини дев`ятої статті 71 Закону № 1697-VII, яка визначала повноваження Ради прокурорів щодо внесення рекомендацій про призначення та звільнення прокурорів з адміністративних посад у випадках, передбачених цим Законом.

Таким чином, на час прийняття спірного рішення від 11 грудня 2019 року №174 у Ради прокурорів були відсутні повноваження щодо визначення можливості звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника прокурора Закарпатської області. Вказаний висновок узгоджується також із тим, що рішення Ради прокурорів прийняте без розгляду матеріалів по суті.

Більше того, частиною третьою статті 41 Закону № 1697-VII визначено, що наявність підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої цієї статті, встановлюється у порядку, визначеному Генеральним прокурором.

Відтак, суд дійшов вірного висновку, що на час звільнення позивача за неналежне виконання ним, як прокурором, який обіймає адміністративну посаду, службових обов`язків, Генеральним прокурором не було визначено порядку такого звільнення.

Разом з тим, Генеральний прокурор, звертаючись 11.12.2019 до Ради прокурорів з проханням визначити можливість звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Закарпатської області, не врахував законодавчих змін, які полягають у відсутності участі Ради прокурорів, як органу прокурорського самоврядування, у процесі звільнення прокурора з адміністративної посади з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 41 Закону № 1697-VII та, відповідно, відсутності у такому випадку необхідності рекомендації Ради прокурорів щодо звільнення прокурора.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду про необґрунтованість доводів про те, що Законом №1697-VII не передбачено можливості неврахування Генеральним прокурором рекомендації Ради прокурорів при звільненні прокурора з адміністративної посади, адже на час звільнення позивача необхідність отримання такої рекомендації, як і повноваження щодо її надання у Ради прокурорів були відсутні.

Судом також враховано, що пунктом 23 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ визначено, що повноваження членів Ради прокурорів України, обраних на посади до набрання чинності цим Законом, достроково припиняються на наступний день після дня початку роботи окружних прокуратур. Рекомендувати всеукраїнській конференції прокурорів вжити заходів щодо формування нового складу Ради прокурорів України після початку роботи окружних прокуратур. У цьому випадку рішення про скликання всеукраїнської конференції прокурорів приймається Генеральним прокурором.

Відповідно до наказу Генерального прокурора від 17 лютого 2021 року №40 днем початку роботи окружних прокуратур визначено 15 березня 2021 року.

Отже, до 15 березня 2021 року члени Ради прокурорів здійснюють повноваження, визначені статтею 71 Закону № 1697-VII, окрім пункту 1 частини дев`ятої цієї статті, дію якого зупинено пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Законом № 113-ІХ до 01 вересня 2021 року.

Повноваження Ради прокурорів щодо надання рекомендацій про призначення та звільнення прокурорів з адміністративних посад у випадках, передбачених цим Законом, прямо передбачені пунктом 1 частини дев`ятої статті 71 Закону № 1697-VII, дія якого була зупинена на час прийняття спірного рішення від 11 грудня 2019 року №174.

Враховуючи наведене, вірним є висновок суду, що рішення Ради прокурорів від 11 грудня 2019 року №174 не відповідає критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, оскільки прийняте не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, є необґрунтованим та непропорційним.

Крім того, спірне рішення Ради прокурорів прийняте без урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, оскільки гарантії позивача, передбачені частиною третьої статті 41 Закону № 1697-VII, дотримані не були.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 не був обізнаний ані про внесення прокурором Закарпатської області до Генерального прокурора подання про його звільнення з адміністративної посади, ані про звернення Генерального прокурора до Ради прокурорів та власне про саме рішення відповідача - 1. У позивача не відбирались будь-які пояснення.

03.12.2019 відповідач - 1 надіслав позивачу звернення прокурора Закарпатської області щодо його звільнення та запросив 12.12.2019 на засідання Ради прокурорів, однак вже 06.12.2019 відповідач 1 повідомив іншим листом позивача, що розгляд такого звернення саме 12.12.2019 не відбудеться (у зв`язку з необхідністю вирішення питань процедурного характеру щодо порядку прийняття рішень у кадрових питаннях).

Позивач надіслав 10.12.2019 відповідачу - 1 повідомлення, що перебуває на стаціонарному лікуванні, не має змоги ознайомитись з матеріалами та належно підготуватись до засідання, у зв`язку з чим просив відкласти розгляд подання.

13.12.2019 позивач надіслав відповідачу - 1 лист, в якому просив повідомити щодо: розгляду 12.12.2019 вищезазначеного подання відповідача - 3; щодо перенесення такого на іншу дату; у випадку розгляду подання повідомити та надіслати відповідне рішення.

Відтак, суд дійшов вірного висновку, що позивача не запрошували на засідання Ради прокурорів і такий був позбавлений можливості висловити свої аргументи та доводи, які, у свою чергу, могли б спростувати обставини, які ставились йому у провину у поданні прокурора Закарпатської області.

Як вірно зазначено судом, підставою наказу Генерального прокурора України № 524к від 13.12.2019 про звільнення ОСОБА_1 визначено рішення Ради прокурорів України від 11.12.2019. Іншого обґрунтування даний наказ не має.

Тобто, ні Радою прокурорів, ні Генеральним прокурором не розглянуто по суті та не надано оцінку поданню прокурора Закарпатської області про звільнення ОСОБА_1 .

Судом також враховано, що частина 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Принцип «у межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх. Прийняття рішення, вчинення дії з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, - цей критерій інакше може бути сформульовано як принцип використання повноваження з належною метою. Належною є та мета, що визначена в законі або випливає з його цілей.

Проте Рада прокурорів прямо порушила цей принцип, оскільки її повноваження щодо внесення рекомендації про призначення та звільнення прокурорів з адміністративних посад на час звільнення позивача було зупинено. При цьому суд не погоджується з доводами Ради, що це повноваження в частині співпраці з Генеральною прокуратурою у визначенні потреб кадрового забезпечення, оскільки це різні за змістом компетенції, і рекомендації про призначення та звільнення прокурорів виокремлені у статті 71 Закону «Про прокуратуру».

Іншим принципом, який порушений як Радою прокурорів, так і Генеральним прокурором при прийнятті рішень, є обґрунтованість. Це прийняття рішення, вчинення дії обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії. Цей критерій вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами.

Натомість, як встановлено судом, ні Радою прокурорів, ні Генеральним прокурором не розглянуто по суті та не надано оцінку поданню прокурора Закарпатської області про звільнення ОСОБА_1 .

Прийняття рішення з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення - цей критерій випливає з принципу гласності прийняття рішень. Суб`єкт владних повноважень повинен застосовувати його, приймаючи рішення, що матиме вплив на права, свободи чи інтереси особи, особливо, якщо це рішення може мати несприятливі наслідки для особи. Особа, щодо якої приймають рішення, має право бути вислуханою суб`єктом владних повноважень: вона може наводити обставини та докази на їх підтвердження, правові аргументи тощо.

Принцип гласності також вимагає від суб`єкта владних повноважень забезпечити особі доступ до інформації про обставини, які можуть бути покладені в основу рішення. Принцип гласності включає право особи на захист, право мати представника, право знати про рішення, прийняте суб`єктом владних повноважень.

Таким чином, вірним є висновок суду, що покладаючи в основу прийняття наказу про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Закарпатської області рішення Ради прокурорів від 11 грудня 2019 року № 174, Генеральний прокурор не врахував те, що Рада прокурорів не встановлювала наявності підстави для звільнення позивача, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 41 Закону №1697-VII, адже не розглядала матеріали по суті з огляду на відсутність у неї таких повноважень на той час.

Більше того, як рішення Ради прокурорів від 11 грудня 2019 року №174, так і наказ Генерального прокурора від 13 грудня 2019 року №524к не містять жодного обґрунтування.

Водночас, у межах спірних правовідносин визначальним є саме вирішення питання про підтвердження чи спростування фактів допущення позивачем неналежного виконання посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади.

Відтак, суд дійшов вірного висновку, що звільнення позивача з адміністративної посади відбулося без установлення наявності підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 41 Закону № 1697-VII, що прямо суперечить вимогам цього Закону та порушує принципи законності та верховенства права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Ради прокурорів України №174 від 11.12.2019 року, наказу Генерального прокурора України №524к від 13.12.2019 підлягають задоволенню.

Судом також враховано, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає в тому, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, на оцінці всіх фактів та обставин, що мають значення. Орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (п. 36 рішення Європейського суду з прав людини від 01 липня 2003 року у справі «Suominen v. Finland»; заява № 37801/97).

У Рішенні від 27 вересня 2010 року по справі «Hirvisaari v. Finland» зазначено, що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Вимогою статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Як встановлено судом, згідно наказу про звільнення, ОСОБА_1 був звільнений з посади 13.12.2019, тобто це є останнім робочим днем позивача. Відтак він підлягає поновленню на посаді першого заступника прокурора Закарпатської області з наступного дня, тобто з 14.12.2019

Крім того, суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про зобов`язання Закарпатську обласну прокуратуру перерахувати та виплатити різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи з 14.12.2019 року по 27.01.2020 року (до дати звільнення з органів прокуратури) з урахуванням наступного.

Прокуратура Закарпатської області повідомила, що за ОСОБА_1 з моменту звільнення з адміністративної посади до дати звільнення з органів прокуратури 27.01.2020 збережена заробітна плата першого заступника прокурора.

У грудні 2019 року січні 2020 року позивач не мав фактично відпрацьованих днів, що підтверджено табелями обліку використання робочого часу, а отже за період зняття з адміністративної посади відсутня різниця в оплаті праці.

Представники позивача в судовому засіданні в суді першої інстанції проти цих доводів не заперечували, а позивач зазначав, що з моменту звільнення з посади першого заступника прокурора області він перебував у відпустках та на лікарняних. Отже, зважаючи, що після звільнення з адміністративної посади до розгляду справи судом відсутня різниця в оплаті праці, ця вимога задоволенню не підлягає.

Крім того, згідно ч.4 ч.41 Закону України «Про прокуратуру» звільнення прокурора з адміністративної посади чи припинення його повноважень на адміністративній посаді, крім випадку, передбаченого п.2 частини 2 цієї статті, не припиняє його повноважень прокурора.

Наказом Генерального прокурора від 13 грудня 2019 року №524к його звільнено з посади першого заступника прокурора Закарпатської області (адміністративної посади).

Так, наказом №40 к від 27.01.2020 на підставі ч.5 ст.41 Закону України «Про прокуратуру» ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора прокуратури Закарпатської області та органів прокуратури Закарпатської області з 27.01.2020. Підставою наказу є: наказ Генерального прокурора від 13.12.2019 №524к; повідомлення про звільнення.

Тобто, як вірно зазначив суд, відповідач однією з підстав звільнення позивача з посади прокурора прокуратури Закарпатської області визначив саме Наказ Генерального прокурора від 13.12.2019, чим прямо порушив приписи ч.4 ст.41 Закону України «Про прокуратуру».

За приписами ч.5 ст.41 Закону №1697-VII після звільнення прокурора з адміністративної посади або припинення його повноважень на цій посаді він не пізніше одного місяця призначається на одну з вакантних посад у цьому ж органі прокуратури або в разі відсутності вакантних посад переводиться на посаду до іншого органу прокуратури того ж або нижчого рівня за його письмовою згодою. У таких випадках рішення про призначення на посаду приймається керівником відповідного органу прокуратури.

У разі відмови прокурора від призначення на вакантну посаду у відповідному органі прокуратури або від переведення на посаду до іншого органу прокуратури у зазначений строк прокурор звільняється з посади прокурора.

Як встановлено судом, 16.12.2019 Прокуратурою Закарпатської області позивачу направлено лист за №11-1141вих.19, яким повідомлено, що наказом Генерального прокурора від 13.12.2019 року №542к його звільнено з посади першого заступника прокурора Закарпатської області. Позивачу запропоновано призначення на наявну у регіональній прокуратурі вакантну посаду прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні. Крім того, позивача поінформовано про інші наявні тимчасово вакантні посади в органах прокуратури Закарпатської області (7 посад). Позивачу запропоновано подати відповідну письмову заяву (згоду на призначення або відмову від призначення) в строк до 12.01.2020.

Зазначений лист було направлено ОСОБА_1 16.12.2019 відповідачем рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Вказане рекомендоване повідомлення повернулося до відповідача з відповідною довідкою Укрпошти з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» 29.01.2020, тобто вже після звільнення позивача з посади 27.01.2020.

Тобто, позивач не отримав вказаного листа і про зміст такого останньому відомо не було, а відповідно і надати згоду або відмовитись від призначення на запропоновані посади не міг.

Крім того, як встановлено судом, у період з 09.12.2019 по 29.12.2019 позивач перебував на лікарняних (листки непрацездатності серії АКА №№042461, 042909).

Згідно наказу №895к від 27.12.2019 ОСОБА_1 перебував у відпустці з 02.01.2020 по 12.01.2020 включно.

З 13.01.2020 по 24.01.2020 ОСОБА_1 перебував на лікарняному і до роботи приступив 27.01.2020 (листок непрацездатності серії АКА №043206).

В матеріалах справи міститься Довідка від 18.12.2019, складена начальником відділу роботи з кадрами, згідно якої такий особисто запропонував позивачу ознайомитись з Наказом Генерального прокурора від 13.12.2019 №524к та листом від 16.12.2019 №11-1141вих-19, однак ОСОБА_1 відмовився у зв`язку з перебуванням на лікарняному.

02.01.2020 начальником відділу роботи з кадрами, головним спеціалістом відділу роботи з кадрами та прокурором відділу роботи з кадрами складено Акт про відмову розглянути пропозицію про призначення на запропоновані посади, згідно якого позивача 02.01.2020 ознайомлено з наказом №995к про надання йому відпустки від 27.12.2019. При цьому ознайомлюватись з листом від 16.12.2019 №11-1141вих-19 ОСОБА_1 відмовився у зв`язку з перебуванням у відпустці.

З урахування наведеного суд дійшов вірного висновку, що у відповідача станом на день звільнення не було доказів повідомлення позивача про зміст листа від 16.12.2019 №11-1141вих-19, адже останній з таким не ознайомлювався на робочому місці, рекомендоване повідомлення повернулося до відповідача з відповідною довідкою Укрпошти з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» 29.01.2020, однак станом на день звільнення таке у відповідача було відсутнє.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду, що відповідач як роботодавець позивача повинен був вчинити усі необхідні і можливі дії (зокрема, пересвідчитись в отриманні позивачем листа від 16.12.2019), спрямовані на дотримання вимог законодавства стосовно порядку звільнення з роботи, а також захисту трудових прав і гарантій свого працівника перед звільненням.

З огляду на викладене, суд вірно вважав, що позивача незаконно звільнено з роботи, що свідчить про наявність підстав для скасування оспорюваного наказу та поновлення позивача на посаді прокурора прокуратури Закарпатської області.

Враховуючи те, що позивача було звільнено з роботи на адміністративній посаді першого заступника прокурора Закарпатської області з 14 грудня 2019 року, суд дійшов вірного висновку, що позивач підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого він був протиправно звільнений, а саме на адміністративній посаді першого заступника прокурора Закарпатської області з 14 грудня 2019 року та в органах прокуратури.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 28.02.2019 у справі № 817/860/16 та від 03.10.2019 у справі № 826/10460/16.

Як передбачено частиною 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як встановив суд, середньоденна заробітна плата позивача складає 2093,98 грн. З урахуванням того, що час вимушеного прогулу позивача становив 484 робочих днів, відтак на його користь з Прокуратури Закарпатської області підлягає стягненню середній заробіток на суму 1013486,32 (один мільйон тринадцять тисяч чотириста вісімдесят шість гривень 32 коп.) грн.

З урахуванням вимог п.2 та п.3 ч.1 ст.371 КАС України суд дійшов вірного висновку, що рішення суду в частині поновлення на посаді та виплати середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць (41099,83 грн) слід допустити до негайного виконання.

Суд також вірно зазначив щодо позовних вимог про визнання протиправними (незаконними) дії щодо розгляду звернення Генерального прокурора стосовно звільнення позивача з посади першого заступника прокурора Закарпатської області, визнання протиправними (незаконними) дій Офісу Генерального прокурора щодо звільнення позивача з посади першого заступника прокурора Закарпатської області та визнати протиправними (незаконними) дії Прокуратури Закарпатської області щодо звільнення позивача з посади прокурора прокуратури Закарпатської області з 27 січня 2020 року, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Як встановлено судом, позивача звільнено наказами: Наказом Генерального прокурора №524к від 13.12.2019 з адміністративної посади та Наказом прокурора Закарпатської області №40к від 27.01.2020. Відтак, суд дійшов вірного висновку, що належним та достатнім способом захисту для відновлення прав позивача є визнання протиправними та скасування саме оспорюваних наказів.

При цьому судом також враховано, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З врахуванням викладеного, вірним є висновок суду, що позивачем під час розгляду справи надано належні та допустимі докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а наведені ним доводи не були спростовані відповідачами в ході судового розгляду.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги підлягали до часткового задоволення.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують і не дають підстав стверджувати про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, Закарпатської обласної прокуратури, ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року у справі № 260/136/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді Л. Я. Гудим
В. В. Святецький
Повне судове рішення складено 23.08.2022