Справа № 640/26846/20
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2022-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

16 серпня 2022 року

м. Київ

справа №640/26846/20

адміністративне провадження № К/9901/21163/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого суді Берназюка Я.О.,

суддів: Коваленко Н.В., Шарапи В.М.,

при секретарі судового засідання Король Ю.Д.,

за участю:

представників позивача Татарчук І.В., Фролова В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у касаційному порядку адміністративну справу №640/26846/20

за позовом ОСОБА_1

до Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України Соловйової Л.В.

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії

за касаційною скаргою Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 1 лютого 2021 року (ухвалене у складі головуючого судді Федорчука А.Б.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2021 року (прийняту у складі колегії: головуючого судді Костюк Л.О., суддів Бужак Н.П., Кобаля М.І.),

У С Т А Н О В И В :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України Соловйової Л.В. (далі - відповідач, скаржник), в якому просив:

визнати дії відповідача щодо невидачі позивачу довідки про суддівську винагороду для обчислення і перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно із заявою від 1 липня 2020 року протиправними;

зобов`язати відповідача видати довідку, згідно якої суддівська винагорода, яка враховується при призначенні/перерахунку щомісячного грошового утримання судді у відставці, складає 238 275 грн, у т.ч.: посадовий оклад (з урахуванням коефіцієнта -1,255) - (2118*50*1,25) 132 375 грн; доплата за вислугу років (80 %) - 105 900 грн; перебування на адміністративній посаді - 0, науковий ступінь - 0; робота, що передбачає доступ до державної таємниці - 0.

В обґрунтування позову зазначено, що оскаржувана відмова відповідача у видачі позивачу довідки згідно його заяви від 1 липня 2020 року не ґрунтується на нормах чинного законодавства. Позивач зазначає, що 13 січня 2020 року ним у Вищому адміністративному суді України отримано довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного утримання судді у відставці, розраховану відповідно до пунктів 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII), які містять бланкетну норму, відповідно до якої суддівська винагорода призначається і виплачується судді вищого спеціалізованого суду відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI (далі - Закон №2453-VI). Однак, 18 лютого 2020 року КСУ ухвалено рішення у справі №2-р/2020, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними) деякі положення розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII, зокрема пункт 25 вказаного Закону. Тому позивач вважає, що з 19 лютого 2020 року у нього виникло право на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до Закону №1402-VIII, а саме частини другої, пункту 2 частини третьої, частин четвертої та п`ятої статті 135 вказаного Закону (судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року). Проте, відповідач протиправно відмовився видати позивачу нову довідку відповідно до положень Закону №1402-VIII.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року відкрито провадження у справі №640/26846/20, запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

У відзиві на позовну заяву відповідачем було зазначено, що довідка позивачу повинна бути видана тільки відповідно до Закону №2453-VI, оскільки Законом №1402-VIII визначено порядок визначення посадового окладу як складової частини суддівської винагороди виключно для судів першої, апеляційної інстанції, вищих спеціалізованих судів та Верховного Суду. Відповідно до частини другої статті 31 Закону №1402-VIII вищими спеціалізованими судами є Вищий суд з питань інтелектуальної власності та Вищий антикорупційний суд. У той же часу, Вищий адміністративний суд України, починаючи з 15 грудня 2017 року, перебуває у стані ліквідації, не є вищим спеціалізованим судом відповідно до положень Закону №1402-VIII, а отже відповідач не може при видачі довідки позивачу застосовувати положення вказаного Закону. Крім того, відповідач зазначає, що суддівська винагорода суддів Вищого адміністративного суду України, які на даний момент працюють на посадах у Вищому адміністративному суді України, відповідно до пункту 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII обчислюється у порядку, визначеному Законом №2453-VI, положеннями якого і керувався відповідач при видачі позивачу довідки від 13 січня 2020 року.

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом Голови Вищого адміністративного суду України від 10 жовтня 2016 року №681-к суддю Вищого адміністративного суду України ОСОБА_1 відраховано зі штату суду у зв`язку зі звільненням його у відставку відповідно до постанови Верховної Ради України від 8 вересня 2016 року №1515-VIII.

13 січня 2020 року Вищим адміністративним судом України ОСОБА_1 видано довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці №27, згідно з якою суддівську винагороду обчислено на підставі положень статті 133 Закону №2453-VI (з урахуванням рішення Конституційного суду України від 4 грудня 2018 року №11-р/2018 та положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 6 грудня 2016 року №1774-VIII щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів).

Відповідно до вказаної довідки посадовий оклад судді Вищого адміністративного суду України як складова суддівської винагороди, з якої обраховується щомісячне довічне грошове утримання, складає 37 836 гривень. Зазначений розмір складової суддівської винагороди обраховано, виходячи із встановленого розміру посадового окладу для судді місцевого суду у розмірі 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб та коефіцієнта 1,2 для судді вищого спеціалізованого суду.

У зв`язку з прийняттям 18 лютого 2020 року Конституційним Судом України рішення №2-р/2020, яким визнано неконституційними положення пункту 25 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII, 1 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України із заявою про надання нової довідки про суддівську винагороду для обчислення/перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

За результатами розгляду звернення позивача Вищий адміністративний суд України листом від 2 липня 2020 року №157/12-14/20 повідомив заявника, що посадовий оклад судді Вищого адміністративного суду України складається з 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року з застосуванням коефіцієнта для судді вищого спеціалізованого суду - 1,2 (розрахунок 15*2102,00*1,2=37 836,00), тобто посадовий оклад станом на 1 січня 2020 року становить 37 836 гривень, про що позивачу видано довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за №27 від 13 січня 2020 року. Також повідомлено, що судді Вищого адміністративного суду України отримують суддівську винагороду, яка згідно з частиною другою статті 133 Закону №2453-VI, складається з посадового окладу та доплат за вислугу років, перебування на адміністративній посаді в суді, науковий ступінь, роботу, що передбачає доступ до державної таємниці. Додатково зазначено, що у системі судоустрою діють вищі спеціалізовані суди як суди першої та апеляційної інстанції з розгляду окремих категорій справ. Водночас, видати довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці підстав немає.

Незгода позивача із відмовою у видачі нової довідки зумовила його звернення до суду з адміністративним позовом.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 1 лютого 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2021 року, позов задоволено повністю.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що згідно з частиною першою статті 135 Закону №1402-VIІІ, який набув чинності 30 вересня 2016 року, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із пунктом 25 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402- VIII право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу. В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80% суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 року №№41-45, ст. 529; 2015 року, №№18-20, ст.132 із наступними змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на 2% грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90% суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Водночас рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року №2-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 25 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідних положень Закону №1402-VIII зі змінами.

З огляду на зазначене, суди попередніх інстанцій вказали на те, що саме з 19 лютого 2020 року, наступного дня з дати ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 18 лютого 2020 року у справі № 2-р/2020, у позивача виникло право (підстава) на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді відповідно до Закону №1402-VIII. При цьому суди попередніх інстанцій послалися на правовий висновок щодо застосування норм права, сформований у рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 червня 2020 року у зразковій справі №620/1116/20.

За результатами розгляду справи суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позивач має право на отримання нової довідки про суддівську винагороду для обчислення і перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 19 лютого 2020 року, оскільки саме з цієї дати втратили чинність обмеження, встановлені пунктом 25 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, відповідач звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

На підтвердження своїх доводів у касаційній скарзі відповідач вказує, що довідка позивачу повинна бути видана тільки відповідно до Закону №2453-VI, оскільки Законом №1402-VIII встановлено порядок визначення посадового окладу як складової частини суддівської винагороди виключно для судів першої, апеляційної інстанції, вищих спеціалізованих судів та Верховного суду. Відповідно до частини другої статті 31 Закону №1402-VIII вищими спеціалізованими судами є Вищий суд з питань інтелектуальної власності та Вищий антикорупційний суд. У той же часу, Вищий адміністративний суду України з 15 грудня 2017 року перебуває у стані ліквідації, не є вищим спеціалізованим судом відповідно до положень Закону №1402-VIII, а отже відповідач не може при видачі довідки позивачу застосовувати положення вказаного Закону. Крім того, відповідач зазначає, що суддівська винагорода суддів Вищого адміністративного суду України, які на даний момент працюють на посадах у Вищому адміністративному суді України, відповідно до пункту 7 Закону №1402-VIII обчислюється у порядку, визначеному Законом №2453-VI, положеннями якого і керувався відповідач при видачі позивачу довідки від 13 січня 2020 року. Також відповідач зазначає, що пунктом 5 рішення Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року у справі № 2-р/2020 Верховній Раді України рекомендовано невідкладно привести положення законодавства України відповідно до цього рішення, однак на момент розгляду справи правовий статусу суддів спеціалізованих судів, які перебувають у стані ліквідації, законодавчо не врегульовано. Крім того, відповідач зазначає, що суди попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних судових рішень помилково послалися на позицію Верховного Суду, висловлену у рішенні від 16 червня 2020 року у зразковій справі №620/1116/20 (стосовно права суддів у відставці, які не проходили (не пройшли) кваліфікаційне оцінювання суддів під час перебування на посаді судді та (або) не пропрацювали на посаді судді три роки після проходження кваліфікаційного оцінювання, на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання після ухвалення Конституційним Судом України Рішення у справі № 2-р/2020), оскільки спір у вказаній справі, та у справі, яка розглядається не є подібними, зокрема різним є суб`єктний склад у вказаних справах, предмет та підстави позову.

Ухвалою Верховного Суду від 29 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі №640/26846/20 та запропоновано позивачу подати відзив на касаційну скаргу відповідача.

Однак, у встановлений Верховним Судом строк відзиву позивача на касаційну скаргу відповідача не надійшло.

Ухвалою Верховного Суду від 16 грудня 2021 року задоволено заяви суддів Данилевич Н.А., Мацедонської В.Е. та Радишевської О.Р. про самовідвід від розгляду справи №640/26846/20.

Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2022 року закінчено підготовчі дії у справі №640/26846/20 та призначено розгляд вказаної справи у судове засідання із повідомленням та викликом сторін.

У судовому засіданні 16 серпня 2022 року представники позивача надали усні пояснення, заперечували проти доводів відповідача, викладених у касаційній скарзі, та просили Верховний Суду вказану скаргу залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 1 лютого 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2021 року - без змін.

Відповідач, будучи належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, у судове засідання 16 серпня 2022 року не з`явилась, заяв та клопотань до Суду не подавав.

Верховний Суд заслухавши у судовому засіданні представників позивача, ознайомившись з матеріалами справи та оцінивши доводи касаційної скарги, дійшов висновку про необхідність передачі справи №640/26846/20 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки вказана справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики з огляду на таке.

Згідно з положенням частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Проблемним правовим питанням у цій справі є наявність у позивача права на отримання від відповідача - Вищого адміністративного суду України довідки про суддівську винагороду, розраховану відповідно до статті 135 Закону №1402-VIII, для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, з огляду на положення пункту 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII та ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 20 лютого 2020 року у справі № 2-р/2020, яким визнано неконституційним, зокрема, пункт 25 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII.

Так, позивач звертаючись із позовом до суду обґрунтовував позовні вимоги тим, що після ухвалення Конституційним Судом України рішення від 20 лютого 2020 року у справі № 2-р/2020, яким визнано неконституційним пункт 25 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII, у нього виникло право на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до Закону №1402-VIII, а саме частини другої, пункту 2 частини третьої, частин четвертої та п`ятої статті 135 вказаного Закону. Однак, відповідач протиправно відмовив позивачу у наданні довідки про розмір суддівської винагороди, розрахованої відповідно до положень Закону №1402-VIII, посилаючись на положення пункту 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII.

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позов ОСОБА_1 , виходили з того, що положення пункту 25 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року №2-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення вказаного пункту.

З огляду на зазначене, суди попередніх інстанцій вказали на те, що саме з 19 лютого 2020 року, наступного дня з дати ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 18 лютого 2020 року у справі № 2-р/2020, у позивача виникло право (підстава) на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді відповідно до Закону №1402-VIII.

Водночас, у касаційній скарзі відповідач наполягає на тому, що довідка позивачу повинна бути видана тільки відповідно до Закону №2453-VI, оскільки Законом №1402-VIII встановлено порядок визначення посадового окладу як складової частини суддівської винагороди виключно для судів першої, апеляційної інстанції, вищих спеціалізованих судів та Верховного суду, а не Вищого адміністративного суду України, який з 15 грудня 2017 року перебуває у стані ліквідації, та не є вищим спеціалізованим судом відповідно до положень Закону №1402-VIII. Крім того, відповідач зазначає, що суддівська винагорода суддів Вищого адміністративного суду України, які на даний момент працюють на посадах у Вищому адміністративному суді України, відповідно до пункту 7 Закону №1402-VIII обчислюється у порядку, визначеному Законом №2453-VI, положеннями якого і керувався відповідач при видачі позивачу довідки від 13 січня 2020 року. Також відповідач зазначає, що пунктом 5 рішення Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року у справі № 2-р/2020 Верховній Раді України рекомендовано невідкладно привести положення законодавства України відповідно до цього рішення, однак на момент розгляду справи правового статусу суддів спеціалізованих судів, які перебувають у стані ліквідації, законодавчо не врегульовано.

Колегія суддів зазначає, що спірні у цій справі правовідносини регулюються, зокрема Законом №1402-VIII, який визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Так, пунктом 2 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI, крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.

Згідно зі статтею 142 Закону №1402-VI судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року;

2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.

Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді становить:

1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №1402-VIII були передбачені певні особливості визначення розміру суддівської винагороди та щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.

Пунктом 22 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII було визначено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI.

Водночас пунктом 23 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII було визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI.

Однак, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» від 16 жовтня 2019 року №193-IX, який набрав чинності 7 листопада 2019 року, було виключено зазначені вище пункти 22, 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII.

Пунктом 24 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII було установлено, що розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить з 1 січня 2020 року:

а) для судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Пунктом 25 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII було визначено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді), або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.

В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, положення пункту 25 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідних положень Закону №1402-VIII зі змінами.

У пунктах 15-17 вказаного Рішення зазначено наступне: «згідно з положеннями пункту 25 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402 право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.

В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Право судді на відставку є конституційною гарантією незалежності суддів (пункт 4 частини шостої статті 126 Конституції України).

Відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді; наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуття права на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (абзац четвертий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013).

Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці; право судді у відставці на пенсійне забезпечення або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості; щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу; конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя (абзаци п`ятий, шостий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013). Конституційний Суд України зазначив, що розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів, які не проходили оцінювання за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності та вийшли у відставку, відрізняється від розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які вийдуть у відставку після успішного проходження такого оцінювання.

Отже, судді, які вже перебувають у відставці та досягли шістдесятип`ятирічного віку, з об`єктивних причин не мають можливості пройти кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді і пропрацювати після цього три роки, що є обов`язковою умовою для отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному Законом № 1402-VIII.

Конституційний Суд України вважає, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує діючий суддя. У разі збільшення розміру такої винагороди перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має здійснюватися автоматично. Встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності. Запровадження згідно із положеннями пункту 25 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402 різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які виходять у відставку, суперечить положенням частини першої статті 126 Основного Закону України щодо гарантування незалежності суддів Конституцією і законами України».

У зв`язку з викладеним, Конституційний Суд України Рішенням від 18 лютого 2020 року у справі №2-р/2020 пункт 25 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII, яким було передбачено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу, визнав неконституційним.

Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Згідно з частиною першою статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року №2136-VIII закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Отже, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 18 лютого 2020 року №2-р/2020 Закон №1402-VIII не містить норм, які б по-різному визначали порядок обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.

Зазначена позиція неодноразово була підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах від 8 листопада 2021 року у справі №580/492/21, від 25 листопада 2021 року у справі № 200/941/20-а, від 8 грудня 2021 року у справі №280/9587/20, від 24 грудня 2021 року у справі №260/4377/20, від 22 лютого 2022 року у справі № 520/11008/2020, від 13 квітня 2022 року у справі № 280/8854/20, від 11 травня 2022 року у справі № 420/6617/20, від 23 червня 2022 року у справі № 420/1987/21, від 23 червня 2022 року у справі №520/1338/21, від 11 липня 2022 року у справі № 580/3523/20, від 13 липня 2022 року у справі № 440/2678/21, від 2 серпня 2022 року у справі № 620/6361/20 та від 4 серпня 2022 року у справі №420/12227/20.

Водночас, відповідно до пункту 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI.

Так, відповідно до частини третьої статті 141 № 2453-VI в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VII щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 60 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Рішенням Конституційного Суду України від 8 червня 2016 року №4-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини третьої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, та визначено, що частина третя статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Натомість застосуванню підлягає частина третя статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, тобто у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання».

Крім того, відповідно до частин першої-п`ятої статті 133 Закону №2453-VI (у редакції, чинній на момент призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці) суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Посадові оклади інших суддів встановлюються пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом:

1) судді апеляційного суду - 1,1;

2) судді вищого спеціалізованого суду - 1,2;

3) судді Верховного Суду України, судді Конституційного Суду України - 1,3.

Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Водночас, колегія суддів зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року у справі № 11-р/2018 визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".

Відповідно до пункту 3 резолютивної частини вищевказаного Рішення Конституційного Суду України положення частин третьої, десятої статті 133 Закону №2453-VI (у редакції Закону №192-VIII), які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

З аналізу вищезазначених норм Закону № 2453-VI вбачається, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. При цьому посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, а посадові оклади інших суддів встановлюються пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом, зокрема, для судді вищого спеціалізованого суду - 1,2.

Порівнюючи положення щодо визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, передбачене Законом №1402-VIII та Законом № 2453-VI, вбачається, що судді, яким щомісячне довічне грошове утримання розраховується відповідно до положень Закону № 2453-VI, перебувають у гіршому становищі порівняно із тими суддями у відставці, яким щомісячне довічне грошове утримання розраховано відповідно до положень Закону №1402-VIII.

При цьому колегія суддів зазначає, що після ухвалення Конституційним Судом України рішення від 20 лютого 2020 року у справі №2-р/2020 усім суддям у відставці, окрім суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України та Вищого адміністративного суду України, щомісячне довічне грошове утримання розраховуються та виплачується відповідно до положень Закону №1402-VIII.

Вищевказане свідчить про існування дискримінаційних підходів при розрахунку щомісячного довічного грошового утримання суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України та Вищого адміністративного суду України, які перебувають у відставці, порівняно з іншими суддями у відставці.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 14 (Заборона дискримінації) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод користування правами та свободами встановлено, що визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Частиною першою статті 14 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» визначено, що особа, яка вважає, що стосовно неї виникла дискримінація, має право звернутися із скаргою до державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та/або до суду в порядку, визначеному законом.

Крім того, згідно з наведеною вище дефініцією поняття "дискримінація", остання має місце лише тоді коли порушення прав відбувається з причини певної ознаки особи. Таке тлумачення у повній мірі відповідає положенням частини першої статті 24 Конституції України і статті 14 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, а також практиці європейського суду з прав людини у справах про дискримінацію.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

З аналізу вищезазначеного, можна дійти висновку, що відповідно до Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях, а також в однаковий спосіб до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Суд зазначає, що рівність і недопустимість дискримінації особи - це не тільки конституційні принципи національної правової системи України, а й фундаментальні цінності світового співтовариства, на чому наголошено у міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статтях 14, 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (статті 14), Протоколі № 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (статті 1) та у Загальній декларації прав людини 1948 року (статтях 1, 2, 7).

Гарантована Конституцією України рівність усіх у правах і свободах означає необхідність забезпечення рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод.

Крім того, у Рішенні Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012 зроблено висновок, що конституційна засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині першій статті 55 Конституції України; ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною першою статті 24 Основного Закону України, і стосується, зокрема, сфери судочинства; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав.

Важливо також, що принцип рівності має універсальний характер, і його однаковою мірою повинні дотримуватися у своїй діяльності всі суб`єкти владних повноважень, які забезпечують виконання множинних функцій держави, зокрема у сфері соціального захисту. При цьому, згідно з положеннями частини третьої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.

Аналогічне положення міститься в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи від 11 березня 1980 року № R(80)2, згідно з якими, приймаючи конкретне рішення, адміністративний орган влади зобов`язаний діяти, зокрема, з дотриманням принципу рівності перед законом, не допускати несправедливої дискримінації.

Зазначений вище підхід був застосований Верховним Судом у постанові від 28 січня 2020 року у справі №2240/2962/18.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі «Willis v. the United Kingdom», заява № 36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Van Raalte v. the Netherlands»; пункти 48-49 рішення від 7 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України», заява № 10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях застосовує й Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац сьомий пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004; пункт 3.3. Рішення Конституційного Суду України від 22 червня 2022 року № 5-р(II)/2022).

Також колегія суддів звертає увагу на статтю 2 Рекомендації Ради Європи CM/Rec (2007) 7 Комітету міністрів державам - членам щодо належного адміністрування щодо принципу законності, в якій зазначено, що адміністрування державні органи повинні діяти відповідно до закону. Вони не повинні вживати довільних заходів, навіть застосовуючи свій розсуд.

У контексті принципу законності загальноприйнято вважати, що незастосування закону можливо лише за умов:

1. встановлення судом ознак неконституційності такого закону вцілому або окремих його положень (частина четверта статті 7 КАС України): якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії; у такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України;

2. подолання судом встановлених колізій та застосування іншого акта вищої або такої ж юридичної сили (частина третя та п`ята статті 7 КАС України): у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України; якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України;

3. встановлення судом, що окремі положення закону не відповідають критерію «якість закону».

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 26 березня 2019 року у справі №804/15369/13-а, для віднесення справи до категорії спорів, що містять виключну правову проблему і вирішення яких необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, така справа повинна мати декілька з наведених ознак:

- справа не може бути вирішена відповідним касаційним судом у межах оцінки правильності застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального права чи дотримання норм процесуального права;

- встановлена необхідність відступити від викладеного в постанові Верховного Суду України правового висновку, який унеможливлює ефективний судовий захист;

- існують кількісні критерії, що свідчать про наявність виключної правової проблеми, а саме значний перелік подібних справ (зокрема, між тими ж сторонами або з однакового предмета спору), які перебувають на розгляді в судах;

- існують якісні критерії наявності виключної правової проблеми, зокрема:

- немає усталеної судової практики у застосуванні однієї і тієї ж норми права, в тому числі, наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному;

- невизначеність законодавчого регулювання правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, в тому числі необхідність застосування аналогії закону чи права;

- встановлення глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами, а також наявність обґрунтованих припущень, що аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому;

- наявність різних наукових підходів до вирішення конкретних правових питань у схожих правовідносинах.

Судом здійснено аналіз судових рішень з аналогічним предметом спору, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, та виявлено, що подібні до спірних правовідносини вирішувалися або вирішуються на даний момент судами різних інстанцій, про що свідчить наявність, зокрема, наступних справ: №640/6204/21; №640/408/21; №640/1064/21; №640/6376/21; №640/6458/21; №640/10223/21; №640/10609/21; №640/11147/21; №640/12623/21; №640/13234/21; №320/3077/21; №640/16655/21; №640/4742/22; №640/809/21; №580/9464/21; №120/3855/22; №320/4440/22.

При цьому рішення судів у цих спорах є різними у застосуванні норм матеріального права.

Так, у справах №640/408/21, №640/1064/21, №640/10609/21, №640/11147/21, №640/13234/21, №640/16655/21, №640/809/21, №320/4440/22 суди першої та апеляційної інстанцій задовольнили позови суддів у відставці до Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України, зокрема, визнали протиправними дії Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України щодо відмови у видачі довідки про суддівську винагороду для обчислення і перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та зобов`язали Голову ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України видати позивачу/позивачам довідку про суддівську винагороду, яка враховується при перерахунку щомісячного грошового утримання судді у відставці станом на 19 лютого 2020 року/1 січня 2021 року відповідно до статей 135, 142 Закону №1402-VIII зі змінами, рішення Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року у справі № 2-р/2020, з урахуванням розміру базового посадового окладу судді касаційної інстанції в розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Задовольняючи позови у вказаних справах, суди попередньої інстанції виходили із того, що позивача/позивачів звільнено у відставку з посади судді касаційної інстанції та відраховано зі штату Вищого адміністративного суду України; станом на момент звернення з заявою про видачу нової довідки про розмір грошового забезпечення вказаний Суд не ліквідовано, тому саме цей суб`єкт владних повноважень має відповідати за відновлення порушених прав позивача та надати запитувану довідку. Водночас, доводи відповідача про те, що Вищий адміністративний суд України не є вищим спеціалізованим судом в розумінні Закону № 1402-VIII, суди першої та апеляційної інстанції прийняли до уваги, але зазначили, що внесення відповідних змін до законодавства не може бути підставою для порушення права позивача/позивачів на отримання довічного грошового утримання у належному розмірі. Суди вказали, що на теперішній час система судоустрою законодавцем змінена і функціонування Вищого адміністративного суду України чинним законодавством не передбачено. Однак, це не може бути підставою для позбавлення права позивача/позивачів на одержання довічного грошового утримання у належному розмірі, з урахуванням саме того суду, з якого він вийшов у відставку. При цьому суди відзначили, що згідно зі статтею 37 Закону № 1402 у складі Верховного Суду діють Касаційний адміністративний суд, Касаційний господарський суд, Касаційний кримінальний суд, Касаційний цивільний суд; ці суди за своїми функціями є судами касаційної інстанції відповідної спеціалізації. Отже, фактично Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду виконує ті ж функції суду касаційної інстанції, які виконував Вищий адміністративний суд України до припинення його діяльності. Відтак, суди дійшли висновку, що відповідним судом, до якого передано всі без виключення функції Вищого адміністративного суду України, як суду касаційної інстанції, є Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, тому розмір довічного грошового утримання судді Вищого адміністративного суду України у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду. Також зазначено, що не врегулювання на законодавчому рівні питання видачі довідок про розмір суддівської винагороди у випадку ліквідації такої судової установи як Вищий адміністративний суд України не може бути перешкодою в отриманні для суддів, які звільнилися у відставку до моменту припинення діяльності цього Суду, довідок про розмір суддівської винагороди, виходячи з базового посадового окладу судді Верховного Суду, адже фактично вказані суди є однією ланкою судів касаційної інстанції. Суди звернули увагу на те, що Конституційний Суд України у своєму рішенні від 18 лютого 2020 року у справі № 2-р/2020 наголосив, що встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності. За таких обставин, неузгодженість чинного законодавства у прирівняні посад суддів вищих спеціалізованих судів та посад суддів Верховного Суду, не є підставою для відмови в наданні довідки, адже позивач має гарантоване статтею 142 Закону №1402-VIII право на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді. Отже, з 19 лютого 2020 року, тобто з наступного дня з дати ухвалення Конституційним Судом України рішення від 18 лютого 2020 року у справі №2-р/2020, позивач набув право на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді відповідно до Закону №1402-VIII у розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Разом з тим, фактичною підставою для реалізації зазначеного права є довідка про розмір суддівської винагороди, яка повинна видаватися судом, з якого позивач пішов у відставку, тобто в даному випадку Вищим адміністративним судом України.

Водночас, у справах №640/6376/21, №640/10223/21, №640/12623/21, №320/3077/21, суди першої та апеляційної інстанцій задовольнили позови суддів у відставці до Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України, зокрема: визнали протиправними дії Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України щодо відмови видати позивачці довідку про суддівську винагороду судді, який працює на відповідній посаді, для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, як судді вищого спеціалізованого суду та зобов`язали Голову ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України надати позивачу довідку про суддівську винагороду судді, який працює на відповідній посаді, для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, як судді вищого спеціалізованого суду.

Задовольняючи позови у вказаних справах, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що з 19 лютого 2020 року, тобто з наступного дня з дати ухвалення Конституційним Судом України рішення від 18 лютого 2020 року у справі № 2-р/2020, позивач/позивачі набув право на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді відповідно до Закону №1402-VIII. Разом з тим, підставою для реалізації зазначеного права є довідка про розмір суддівської винагороди, яка повинна видаватися судом, з якого позивач пішов у відставку, тобто в даному випадку Вищим адміністративним судом України. Водночас, доводи відповідача про те, що Вищий адміністративний суд України перебуває у стані припинення, суди відхилили, оскільки, як зазначає сам відповідач, ліквідація наразі ще не завершена. Тобто, в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» Вищий адміністративний суд України продовжує існувати і підстави для видачі позивачу відповідної довідки будь-яким іншим судом - відсутні. Твердження відповідача про те, що Вищий адміністративний суд України не є вищим спеціалізованим судом у розумінні Закону № 1402-VIII, судами попередніх інстанцій прийнято до уваги. Судами визнано, що на теперішній час система судоустрою законодавцем змінена і функціонування Вищого адміністративного суду України чинним законодавством не передбачено. Однак вказано на те, що це не може бути підставою для позбавлення права позивача на одержання довічного грошового утримання у належному розмірі, з урахуванням саме того суду, з якого він вийшов у відставку. При цьому судами зазначено, що застосування різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів суперечить положенням частини першої статті 126 Конституції України. Так, згідно частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду становить 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Судами визнано обґрунтованими доводи позивача/позивачів щодо необхідності розрахунку суддівської винагороди від посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду з огляду на наступне. Відповідно до частини другої статті 17 Закону №2453-VI систему судів загальної юрисдикції складають: 1) місцеві суди; 2) апеляційні суди; 3) вищі спеціалізовані суди; 4) Верховний Суд України. Вищими спеціалізованими судами є: Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України (частина друга статті 31 Закону №2453-VI). Згідно з частиною третьою статті 17 Закону № 1402-VIII систему судоустрою складають: 1) місцеві суди; 2) апеляційні суди; 3) Верховний Суд. Для розгляду окремих категорій справ відповідно до цього Закону в системі судоустрою діють вищі спеціалізовані суди. Отже, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що Законами №2453-VI і № 1402-VIII передбачені вищі спеціалізовані суди в системі судів загальної юрисдикції. При цьому в силу частини другої статті 31 Закону №2453-VI Вищий адміністративний суд України є вищим спеціалізованим судом. Враховуючи наведене, позивач має право на перерахунок пенсії, виходячи з посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду, передбаченого Законом №1402-VIII, оскільки чинне законодавство не передбачає іншого.

Також колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на те, що у справах №640/809/21 та №640/10609/21 провадження зупинено судами апеляційних інстанцій до набрання законної сили судовими рішеннями Верховного Суду у справі №640/26846/20 та/або №640/10223/21.

У той же час, у деяких судах першої інстанції відкрито провадження у подібних справах, однак на момент постановлення цієї ухвали Верховного Суду розгляд справи не завершено, зокрема у справах №640/6458/21, №640/6204/21, 640/4742/22, №580/9464/21, №120/3855/22.

Крім того, у справах №640/10223/21 (ухвала від 20 жовтня 2021 року, провадження К/9901/35898/21), №640/12623/21 (ухвала від 23 грудня 2021 року, провадження №К/9901/43917/21), №640/11147/21 (ухвала від 5 січня 2022 року, провадження №К/9901/46178/21) та №640/6376/21 (ухвала від 5 січня 2022 року, провадження № К/9901/43919/21) Верховним Судом відкрито касаційне провадження щодо перегляду рішень судів попередніх інстанцій, однак на момент постановлення цієї ухвали Верховного Суду, касаційний розгляд указаних справ не відбувся.

Також колегія суддів звертає увагу і на те, що подібна ситуація склалася і у спорах щодо видачі довідок про розмір суддівської винагороди суддям у відставці Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ про що свідчить наявність спорів, зокрема, у справах №520/4366/21, 320/13540/21, № 640/24469/19 та Вищим господарським судом України, про що свідчить наявність спору у справі №320/17020/21.

Отже, різною є судова практика адміністративних судів при вирішенні питання щодо видачі Головою ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України довідки про суддівську винагороду для обчислення і перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді Вищого адміністративного суду України у відставці, яка насамперед, обумовлена неоднозначністю, суперечністю та наявністю прогалин у чинному законодавстві, а тому є необхідність у вирішенні виключної проблеми, яка полягає у визначені єдиного з трьох можливих підходів до вирішення спору у цій справі:

- чи повинен Голова ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України видавати довідки суддям Вищого адміністративного суду України у відставці про розмір суддівської винагороди для обчислення і перерахунку щомісячного довічного грошового утримання, співрозмірної грошовому забезпеченню судді, який на даний час перебуває у штаті Вищого адміністративного суду України, з огляду на положення пункту 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII, які містять бланкетну норму, відповідно до якої суддівська винагорода призначається і виплачується судді вищого спеціалізованого суду відповідно до Закону №2453-VI;

- чи повинен Голова ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України видавати довідки суддям Вищого адміністративного суду України у відставці про розмір суддівської винагороди для обчислення і перерахунку щомісячного довічного грошового утримання, співрозмірної грошовому забезпеченню судді вищого спеціалізованого суду, передбаченого частиною другою статті 31 Закону № 1402-VIII, з огляду на те, що на теперішній час система судоустрою законодавцем змінена і функціонування Вищого адміністративного суду України чинним законодавством не передбачено. Однак, відповідно до частини другої статті 17 Закону №2453-VI систему судів загальної юрисдикції складають: 1) місцеві суди; 2) апеляційні суди; 3) вищі спеціалізовані суди; 4) Верховний Суд України. Вищими спеціалізованими судами є: Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України (ч. 2 ст. 31 Закону №2453-VI). Згідно з частиною третьою статті 17 Закону № 1402-VIII систему судоустрою складають: 1) місцеві суди; 2) апеляційні суди; 3) Верховний Суд. Для розгляду окремих категорій справ відповідно до цього Закону в системі судоустрою діють вищі спеціалізовані суди. Отже Законами №2453-VI і № 1402-VIII передбачені вищі спеціалізовані суди в системі судів загальної юрисдикції. В силу частини другої статті 31 Закону №2453-VI Вищий адміністративний суд України є вищим спеціалізованим судом, тому судді Вищого адміністративного суду України у відставці мають право на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання, виходячи з посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду, передбаченого Законом №1402-VIII, оскільки чинне законодавство не передбачає іншого порядку перерахунку для вказаної категорії судді;

- чи повинен Голова ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України видавати довідки суддям Вищого адміністративного суду України у відставці про розмір суддівської винагороди для обчислення і перерахунку щомісячного довічного грошового утримання, співрозмірної грошовому забезпеченню судді Верховного Суду відповідно до статей 135, 142 Закону № 1402-VIII, з огляду на те, що на теперішній час система судоустрою законодавцем змінена і функціонування Вищого адміністративного суду України чинним законодавством не передбачено. Згідно зі статтею 37 Закону № 1402-VIII у складі Верховного Суду діють Касаційний адміністративний суд; Касаційний господарський суд; Касаційний кримінальний суд; Касаційний цивільний суд, які за своїми функціями є судами касаційної інстанції відповідної спеціалізації. Отже, фактично Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду виконує ті ж функції суду касаційної інстанції, які виконував Вищий адміністративний суд України до припинення його діяльності. Відтак, відповідним судом, до якого передано всі без виключення функції Вищого адміністративного суду України, як суду касаційної інстанції, є Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду.

Виключність наведеної правової проблеми, на переконання колегії суддів, полягає в наступному:

1) у спірній ситуації судове рішення не може бути ухвалене відповідним касаційним судом у межах звичайної оцінки правильності застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального права чи дотримання норм процесуального права;

2) відповідність кількісному критерію - неоднаковість підходів судів різних інстанцій у невизначеній кількості справ, які вже існують, та виникатимуть в подальшому;

3) відповідність якісному критерію - неоднозначність (суперечливість) чинного законодавства, що об`єктивно призводить до широкого правозастосовчого розсуду;

4) вирішення цієї виключної правової проблеми безпосередньо пов`язано із гарантіями незалежності судді, закріпленими у частині першій статті 126 та частині першій статті 129 Конституції України: незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України; суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права;

5) вирішення цієї виключної правової проблеми зачіпає також положення частини третьої статті 95 Конституції України, згідно з яким держава прагне до збалансованості бюджету України;

6) вирішення цієї виключної правової проблеми потребує застосування аналогії права (відповідно до частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права));

7) вирішення цієї виключної правової проблеми стосується також можливих майбутніх реформ у сфері судоустрою і статусу судді;

8) вирішення цієї виключної правової проблеми зачіпає права суддів у відставці всіх юрисдикцій (відповідно до частини другої статті 37 та частини четвертої статті 45 Закону України «Про судоустрій» у складі Верховного Суду діють Велика Палата Верховного Суду, Касаційний адміністративний суд, Касаційний господарський суд, Касаційний кримінальний суд та Касаційний цивільний суд; кожен касаційний суд у складі Верховного Суду обирає по п`ять суддів до Великої Палати Верховного Суду).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права.

Вирішення виключної правової проблеми, визначеної у цій справі, дозволить забезпечити дотримання гарантованих статтею 2, 6 КАС України основних засад (принципів) адміністративного судочинства, запровадить єдині підходи до правозастосування адміністративними судами при вирішенні спорів щодо надання суддям вищих спеціалізованих судів у відставці довідок для перерахунку їх щомісячного довічного грошового утримання.

Крім того, при винесенні цієї ухвали у справі № 640/26846 Суд враховує, що лише до компетенції Великої Палати Верховного Суду віднесено питання вирішення виключної правової проблеми, яка сформована відповідним касаційним судом та відповідає двом обов`язковим ознакам: спрямованість на розвиток права вцілому та спрямованість на формування єдиної правозастосовчої практики.

Основна мета вирішення виключної правової проблеми полягає у забезпеченості єдності практики як однієї з основних форм реалізації принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судових рішень. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом і судом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб та є також запорукою довіри громадян до судової влади.

Вирішуючи виключну правову проблему суд на прикладі конкретної справи роз`яснює зміст (розуміння) певної норми акта законодавства або сукупності відповідних норм, в аспекті їх розуміння та реалізації на практиці в інших справах із вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні певної норми права, але не нав`язуючи при цьому судам нижчої інстанції результату вирішення конкретної судової справи.

Значення рішень, які спрямовані на вирішення виключної правової проблеми, полягає у тому, що сформована правова позиція має обов`язкове значення не лише для учасників справи, але й для суддів під час вирішення інших справ аналогічного характеру.

Саме у таких рішеннях повною мірою знаходить свій вираз призначення Верховного Суду як «суду права», оскільки відбувається розгляд спори, що має найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це насамперед сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом, і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрям, у якому слід здійснювати вибір правової норми).

Вказаний підхід був сформульований Верховним Судом в ухвалі від 2 квітня 2019 року у справі №510/1286/16-а.

Суд касаційної інстанції, яким, відповідно до 36 Закону № 1402-VIII та статті 327 КАС України є Верховний Суд, забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

До повноважень Верховного Суду, визначених КАС України, зокрема, належить вирішення питань про правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права, їх тлумачення при вирішенні юридичних спорів в адміністративних справах чи проблем щодо забезпечення захисту прав, свобод або інтересів. Реалізація таких повноважень пов`язана із наявністю правових проблем.

Відповідно до частини п`ятої статті 346 КАС України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і так передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 347 КАС України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.

Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій-четвертій статті 346 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 346 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку для забезпечення формування єдиної правозастосовчої практики є підстави для передачі даної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для розв`язання виключної правової проблеми.

З огляду на викладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для передачі справи № 640/26846/20 на розгляд Великої Палати Верховного суду.

Керуючись статтями 346, 347, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

У Х В А Л И В :

Справу № 640/26846/20 за позовом ОСОБА_1 до Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України Соловйової Л.В. про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Я.О. Берназюк

Судді: Н.В. Коваленко

В.М. Шарапа