Справа № 640/20264/21
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2022-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2022 року м. Київ № 640/20264/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Келеберди В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокуратура про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Офісу Генерального прокуратура, у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо не врахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час невиплати належної позивачу вихідної допомоги при звільненні;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час невиплати належної позивачу вихідної допомоги при звільненні в розмірі 195411,45 грн.;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 90000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем було допущено протиправну бездіяльність щодо не врахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час невиплати належної позивачу вихідної допомоги при звільненні, адже таку при остаточному розрахунку не було виплачено, а списано з рахунків на виконання рішення суду, яким стягуто на користь позивача вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням. Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача моральну шкоду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2021 відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

13.08.2021 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначив, що підстав для сплати середнього заробітку за час невиплати належної позивачу вихідної допомоги при звільненні немає, оскільки відсутня вина роботодавця, адже на момент звільнення позивача у листопаді 2019 року, правова позиція Верховного Суду була не на користь стягнення з роботодавця вихідної допомоги. Крім того, звернуто увагу на те, що зазначена позивачем у позовній заяві сума середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги у сумі 195411,45 грн. є очевидно неспівмірною з розміром виплати вихідної допомоги у сумі 30969,68 грн. Також, наголошено на тому, що вимоги про стягнення моральної шкоди є необґрунтованими та недоведеними, з урахуванням того, що Офісом Генерального прокурора стосовно позивача жодних протиправних рішень, дій та бездіяльності не приймалось та не вчинялось.

26.08.2021 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач вважає, що сторона відповідача у відзиві на позовну заяву, так і не спростувала тих доводів та обставин, що були покладені в основу позовної заяви.

Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається із матеріалів даної справи, наказом Генерального прокурора від 21.11.2019 № 1673ц позивача звільнено з посади прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII.

Цим же наказом, Департамент планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України зобов`язано провести остаточний розрахунок та виплатити позивачу усі належні виплати при звільненні.

У день звільнення 25.11.2019 позивача було ознайомлено з наказом, надано його копію та вручено трудову книжку.

Виплату належних позивачу коштів відповідачем здійснено у день звільнення, а саме 25.11.2019 та 28.11.2019, проте вихідну допомогу не було виплачено.

У зв`язку з цим, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення вихідної допомоги.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.02.2021 у справі № 640/114/20 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Однак, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.05.2021 апеляційну скаргу задоволено частково, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.02.2021 скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов задоволено частково.

Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в зв`язку зі звільненням в розмірі 30969,68 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 960,50 грн.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29.06.2021 відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою Офісу Генерального прокурора на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.05.2021 по справі № 640/114/20.

У червні 2021 року Державною казначейською службою України відповідно до виконавчого листа від 09.06.2021 у справі № 640/114/20 стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь позивача у сумі 30969,68 грн.

Однак, позивач вважає, що у даному випадку, відповідачем було допущено протиправну бездіяльність щодо не врахування та невиплати середнього заробітку за час невиплати належної позивачу вихідної допомоги при звільненні, що має наслідком звернення до суду з даним позовом.

Так, позивач зазначає, що за розрахунком, середній заробіток за час невиплати належної позивачу вихідної допомоги при звільненні, складає 574739,55 грн. (отримання коштів 18.06.2021 - це 399 днів затримки, 1440,45 грн. * 399 днів)

Однак, у позовній заяві наголошено на заявленні позовних вимог у розмірі 195411,45 грн., що на переконання позивача, є справедливим, обґрунтованим та пропорційним. Крім того, заявлено до стягнення з відповідача і моральну шкоду в розмірі 90000 грн. Заподіяна позивачу протиправною бездіяльністю відповідача моральна та полягає в тому, що позивач зазнав та зазнає моральних страждань внаслідок відмови виплатити вихідну допомогу та середній заробіток за її невиплати, після звільнення з роботи перебував у скрутному матеріальному положенні, має на утриманні троє малолітніх дітей та дружину, яка тимчасово не працює, перебуває у стані нервового стану, внаслідок чого погіршився стан здоров`я.

При вирішенні спору, суд виходить з наступного.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України, встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до норм статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Так, частиною першою статті 117 КЗпП України, визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Слід зазначити, що метою такого законодавчого регулювання, є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України, переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України, є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Частина друга статті 117 КЗпП України, стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР - 88952400) підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

У зв`язку з цим, суд вважає помилковими твердження сторони відповідача про непоширення на спірні правовідносини положень статті 117 КЗпП України.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у вищевказаній постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР - 88952400) зазначила, що у своєму рішенні від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Отже, правовий висновок Верховного Суду та його Великої Палати, викладений у вищевказаних постановах, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, у тому числі для відповідачів, а також підлягає обов`язковому врахуванню судом при вирішенні цієї справи.

Суд зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у вищевказаній постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСРП - 87952206) зазначила, що встановлений статтею 117 КЗпП України, механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на таке.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Так, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При застосуванні до обставин цієї справи критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суд враховуючи вказані обставини, а саме: наявність судового спору з приводу необхідності виплати позивачу вихідної допомоги, розмір такої допомоги, співвідношення її розміру порівняно із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - дійшов висновку, що заявлена до стягнення у цій справі сума 195411,45 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є очевидно неспівмірною з стягнутою за рішенням суду вихідної допомоги в розмірі 30969,68 грн., з приводу несвоєчасної виплати якої, і виник даний спір.

За таких обставин, враховуючи вищенаведені правові позиції Великої Палати Верхового Суду, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 30969,68 грн., яка дорівнює сумі стягнутої за рішенням суду на користь позивача вихідної допомоги в зв`язку зі звільненням, у зв`язку із затримкою виплати якої і виник даний спір.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити.

Відтак, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям зменшення розміру відшкодуваня, визначити до виплати позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 30969,68 грн., що становить 100% від суми заборгованості, яка належала до виплати позивачу на час звільнення з державної служби та не була виплачена позивачу у день її звільнення зі служби.

Таким чином, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 30969,68 грн. Вказана сума розрахована, як компенсація позивачу за невчасний розрахунок при звільненні, а заявлена позивачем сума, значно перевищує спірну суму, яку не було йому виплачено вчасно у день звільнення.

Оскільки в даному випадку відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні, та враховуючи приписи статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, суд вважає частково обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Тож, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Щодо заявленої позивачем до відшкодування моральної шкоди у розмірі 90000 грн., суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування …".

Згідно частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Проте, суд вважає, що позивачем лише зазначено в чому саме виразились його моральні страждання, однак, не було доведено причинного зв`язку між стражданнями позивача та діями відповідача, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, не надано відповідних доказів.

Вирішуючи питання щодо стягнення компенсації за завдану моральну шкоду, суд вважає, що мова йде про справедливе та розумне відшкодування, а не про покарання відповідача за його неправомірні дії, що не відповідає принципам та завданням Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім того, зі змісту наведених норми випливає, що основною умовою відшкодування моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Суд зазначає, що така моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Проте, позивач не виконав свого обов`язку щодо доказування та не надав суду належного та достатнього доказу на підтвердження моральних страждань у зв`язку з його незаконним звільненням та не виплатою вчасно вихідної допомоги, а також, не надав жодного обґрунтування щодо заявленого розміру моральної шкоди. Крім того, заявлений у даній справі позов, і так вже стосується стягнення компенсаторної виплати позивачу за невчасне нарахування та виплату вихідної допомоги. Тому, в цій частині вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо доводів сторони відповідача про те, що може мати місце подвійне стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок, адже на розгляді у суді перебуває справа № 640/25787/19 щодо поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.10.2021 у справі № 640/25787/19, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.04.2021 без змін.

У частині доводів сторони відповідача про те, що підстав для сплати середнього заробітку за час невиплати належної позивачу вихідної допомоги при звільненні немає, оскільки відсутня вина роботодавця, адже на момент звільнення позивача у листопаді 2019 року, правова позиція Верховного Суду була не на користь стягнення з роботодавця вихідної допомоги, суд вважає такі необґрунтованими, адже, обов`язок відповідача виплатити позивачу вихідну допомогу при звільненні, передбачений ст. 44 КЗпП України та підтверджений судовим рішенням у справі № 640/114/20 за позовом ОСОБА_1 .

Згідно зі ст. 8 Конституції України та ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Нормами ч. 2 ст. 5 КАС України, передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Положеннями частини 1 статті 77 КАС України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Суд вважає, що, у даному випадку, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем заявлено позовні вимоги майнового характеру на суму 285411,45 грн., та сплачено судовий збір у розмірі 1% від ціни позову в розмірі 2854,11 грн., водночас, судовій збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 309,69 грн., пропорціно до обсягу задоволених позовних вимог (1% від 30969,68 грн.)

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 129, 242 - 246, 255 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

В И Р І Ш И В :

Задовольнити частково адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокуратура про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо не врахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час невиплати вихідної допомоги при звільненні.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час невиплати вихідної допомоги при звільненні в розмірі 30969,68 грн. (тридцять тисяч дев`ятсот шістдесят дев`ять гривень 68 коп.)

У задоволенні іншої частини вимог - відмовити.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 його витрати по сплаті судового збору у розмірі 309,69 грн. (триста дев`ять гривень 69 коп.)

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 );

Відповідач: Офіс Генерального прокуратура (01601, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ).

Суддя В.І. Келеберда