Справа № 640/9871/20
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2022-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2022 року м. Київ № 640/9871/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Національного агентства з питань запобігання корупції

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - відповідач, НАЗК) та просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ НАЗК від 08 квітня 2020 року №340-к/тр про звільнення ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді керівника відділу проведення спеціальних перевірок Департаменту перевірки декларацій та моніторингу способу життя з 08 квітня 2020 року;

- стягнути з НАЗК на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 квітня 2020 року по день винесення рішення у справі;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць;

- здійснити розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу.

Обґрунтовуючи позов, позивач зазначає, що з вересня 2016 по квітень 2020 працював у НАЗК на різних посадах. Відповідно до оскаржуваного наказу від 08 квітня 2020 №340-к/тр позивача звільнено з посади керівника відділу проведення спеціальних перевірок Департаменту перевірки декларацій та моніторингу способу життя з 08 квітня 2020 року на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (у зв`язку із скороченням посади).

Позивач стверджує, що звільнення відбулося з порушеннями вимог чинного законодавства, оскільки його не було попереджено про наступне вивільнення за два місці як вимагають положення КЗпП України, окрім того відбулася не ліквідація, а реорганізація структурних підрозділів, а не їх ліквідація, без скорочення кількості посад, у зв`язку з чим роботодавець мав вжити заходів до належного працевлаштування позивача, чого не зробив.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 травня 2020 року відкрито провадження у справі, визначено провадити розгляд справи суддею одноособово, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву, а також наявні докази, зобов`язано НАЗК надати суду належним чином завірені докази.

Запитувані документи надійшли до суду від відповідача 02.06.2020, а також 12.06.2020 відповідач надав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що наказ про звільнення позивача приймався на виконання рішення НАЗК від 28.02.2020 про упорядкування структури та введенням в дію штатного розпису, відповідно до якого передбачено скорочення посади керівника відділу проведення спеціальних перевірок Департаменту перевірки декларацій та моніторингу способу життя.

Також відповідач зазначає, що відповідно до абз.1 частини третьої статті 87 Закону №889 суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Позивач був попереджений про наступне звільнення 02.03.2020 листом від 02.03.2020 №100-187274/20, а звільнення відбулося 08.04.2020, тобто після спливу 30 календарних днів, що відповідає вимогам Закону №889.

Окрім того відповідач заперечує свій обов`язок щодо пропонування позивачу іншої вакантної посади, та вважає це правом керівника державної служби.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.10.2020 відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про витребування доказів, відмовлено у задоволенні клопотання НАЗК про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Представником позивача 16.07.2020 надано відповідь на відзив, у якому останній наполягає на пріоритетності застосування норм КЗпП України у даному випадку, у зв`язку з чим роботодавець мав врахувати переважне право позивача на залишення на роботі, запропонувати йому вакантну посаду, окрім того зазначає, що повідомлення про вивільнення вручено позивачу менше ніж за два місяці до моменту звільнення.

Від відповідача 30.07.2020 надійшли заперечення на відповідь на відзив. Відповідач вважає, що звільнення державного службовця згідно з пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» допускається навіть якщо останньому не запропоновано іншої вакантної посади державної служби у тому самому державному органі (за наявності).

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Виходячи з даних трудової книжки з вересня 2016 по квітень 2020 року ОСОБА_1 працював в Національному агентстві з питань запобігання корупції, зокрема з 09.07.2018 по 08.04.2020 на посаді керівника відділу проведення спеціальних перевірок Департаменту перевірки декларацій та моніторингу способу життя.

Наказом Національного агентства від 28.02.2020 № 74/20 «Про упорядкування структури Національного агентства з питань запобігання корупції» ліквідовано Департамент перевірки декларацій та моніторингу способу життя.

Листом від 02.03.2020 №100-18/7274/20 ОСОБА_1 повідомлено про ліквідацію Департаменту перевірки декларацій та моніторингу способу життя і попереджено про подальше звільнення у зв`язку з скороченням займаної ним посади, що підтверджується підписом позивача.

Наказом НАЗК від 06.03.2020 № 85/20 «Про затвердження та введення в дію штатного розпису Національного агентства з питань запобігання корупції» затверджено та введено в дію з 11.03.2020 штатний розпис Національного агентства з питань запобігання корупції на 2020 рік з чисельністю працівників 354 особи, зі створенням наказом від 03.04.2020 №131/20 відділу проведення спеціальних перевірок Управління проведення спеціальних перевірок та моніторингу способу життя, у зв`язку з чим затверджено відповідне Положення, затверджене наказом НАЗК.

Наказом Національного агентства від 08.04.2020 №340-к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з 08.04.2020 з посади керівника відділу проведення спеціальних перевірок Департаменту перевірки декларацій та моніторингу способу життя у зв`язку із скороченням посади відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про запобігання корупції» та на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України №899-VIII «Про державну службу».

Не погоджуючись із наказом НАЗК від 08.04.2020 №340-к/тр та з підставами звільнення, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Розглядаючи спірні правовідносини, що склалися між сторонами, суд виходить з того, що згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця регулюються Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015, №889-VIII (далі - Закон №889-VIII).

Згідно з частинами першою-третьою статті 5 Закону №889-VIII, правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII, державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87 ,87-1 цього Закону).

Приписами пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

На переконання суду роботодавець має право самостійно визначати потребу змінювати чисельність працівників і штатний розпис. При цьому, дані обставини не потребують доведення, а суд не може вимагати від відповідача обґрунтування доцільності скорочення чисельності або штату.

Як встановлено судом, позивача звільнено на виконання наказів від 28.02.2020 №74/20 «Про упорядкування структури Національного агентства з питань запобігання корупції» та від 06.03.2020 №85/20 «Про затвердження та введення в дію штатного розпису Національного агентства з питань запобігання корупції», якими ліквідовано Департамент перевірки декларацій та моніторингу способу життя, у якому позивач обіймав посаду керівника відділу проведення спеціальних перевірок, та затверджено нову структуру штатного розпису, у якому відповідний Департамент не передбачено, що як наслідок стало підставою для скорочення посади позивача.

Згідно з штатним розписом на 2020 рік, затвердженим наказом НАЗК від 06.03.2020 №85/20, утворено: Управління проведення обов`язкових повних перевірок з Першим та Другим відділом у його складі; Управління проведення повних перевірок з Першим та Другим відділом у його складі; Управління проведення спеціальних перевірок та моніторингу способу життя з відділом контролю за своєчасністю подання декларацій, відділом моніторингу способу життя, відділом проведення спеціальних перевірок у його складі.

Згідно з Положеннями про зазначені підрозділи, затверджені наказами НАЗК від 25.03.2020 №115/20, від 25.03.2020 №115/20 та від 26.03.2020 №117/20 завданнями Управлінь є відповідно виконання повноважень Національного агентства щодо: проведення обов`язкових повних перевірок декларацій, поданих суб`єктами декларування, визначених Законом; проведення повних перевірок декларацій, поданих суб`єктами декларування, визначених Законом; контролю за своєчасністю подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, повідомлень про суттєві зміни в майновому стані та про відкриття валютних рахунків в установах банків-резидентів, проведення спеціальної перевірки стосовно осіб, які претендують на зайняття посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища, а також посад з підвищеним корупційним ризиком, перелік яких затверджується Національним агентством та моніторингу способу життя суб`єктів декларування.

Відтак у внутрішній структурі НАЗК відбулась внутрішня реорганізація, внаслідок якої змінено перелік, права та функціональні обов`язки структурних підрозділів, внаслідок якої скорочено посаду керівника відділу проведення спеціальних перевірок Департаменту перевірки декларацій та моніторингу способу життя, що не заперечується сторонами, отже підстава для звільнення, передбачена пунктом 1 частини першою та частиною четвертою статті 87 Закону №889-VIII та вказана у оскаржуваному наказі, відповідає обставинам справи.

Згідно з частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Відповідно до п. 1 Положення про Національне агентство України з питань державної служби», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 500 Національне агентство України з питань державної служби (НАДС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується i координується Кабінетом Міністрів України та який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, здійснює функціональне управління державною службою в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті).

НАДС відповідно до покладених на нього завдань, згідно підпункту 8 пункту 4 оприлюднює на офіційному веб-сайті НАДС узагальнені роз`яснення з питань застосування Законів України «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування» та інших нормативно-правових актів у сфері державної служби та служби в органах місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 13 Закону № 889-VIII центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, окрім іншого, видає у випадках, встановлених законом, нормативно-правові акти з питань державної служби, надає роз`яснення з питань застосування цього Закону та інших нормативно-правових актів у сфері державної служби.

У роз`ясненні Національного агентства України з питань державної служби від 20.02.2020 № 86 р/з «Щодо процедури вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення» зазначено, що при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

Роз`ясненням також передбачено, що при звільненні державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, відповідно до пункту 1 чи пункту 11 частини першої статті 87 Закону, положення статті 49-2 Кодексу законів про працю України не застосовуються.

У контексті наведеного суд відмічає, що відповідно до частини другої статті 40 Кодексу законів про працю України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами другою та третьою статті 49-2 Кодексу законів про працю України, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Разом з тим, згідно з приписами частини п`ятої статті 40 Кодексу законів про працю України (у редакції із змінами, внесеними згідно із Законом № 117-IX від 19.09.2019) особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Таким чином, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України (у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників), а також особливості застосування до них положень частини другої статті 40 КЗпП України частини другої і третьої статті 49-2 КЗпП України, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Станом на час прийняття оскаржуваного наказу Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19 вересня 2019 року №117-IX абзац другий частини третьої статті 87 виключено, зокрема, виключено норму про те, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Натомість, внесені відповідні зміни, зокрема, до статті 22 та 87 Закону України "Про державну служб", якими врегульовано питання звільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу".

Згідно з частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII (у редакції чинній на час прийняття оскаржуваного наказу) встановлено, що державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Частиною п`ятою статті 22 цього Закону №889-VIII (із змінами, внесеними згідно із Законом №117-IX від 19.09.2019) передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Суд звертає увагу, що 13 лютого 2020 року набрала чинності редакція Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року № 440-IX, відповідно до якого внесено зміни у частину третю статті 87 Закону №889-VIII.

Відповідно до частини третьої цієї ж статті суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Ураховуючи наведені приписи, відповідачем 02 березня 2020 року попереджено ОСОБА_1 про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією Департаменту перевірки декларацій та моніторингу способу життя.

При цьому аналіз вищенаведеної правової норми дає підстави для висновку, що вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII слово «може» означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

Подібна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі №640/11024/20, від 29 листопада 2021 року у справі №640/19610/20.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-ІХ від 18 вересня 2019 року статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42 1, частин першої, другої і третьої статті 49 2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме: нормами Закону №889-VIII станом на момент початку процедури звільнення позивача: на момент ознайомлення позивача із попередженням про наступне звільнення, так само і на час видання оскаржуваного наказу від 08 квітня 2020 року № 340-к/тр про звільнення ОСОБА_1 врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, то в цьому випадку підлягають застосуванню норми спеціального законодавства (Закон №889-VIII у редакції Закону України №440-ІХ, що діє з 13 лютого 2020 року).

Отже, на момент прийняття оскаржуваного наказу діяла редакція Закону №889-VIІI, якою чітко врегульована процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

За змістом частини першої статті 87 Закону № 889-VIIІ скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців є підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

Відтак, наведена правова норма пов`язує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не лише зі скороченням чисельності або штату державних службовців, а й зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Слід зазначити, що редакція статті 87 Закону №889-VIIІ зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 19 вересня 2019 року № 117-IX "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади", які набули чинності з 25 вересня 2019 року, була чинною на момент прийняття оскаржуваного наказу про звільнення та підлягала застосуванню.

Разом з цим слід зауважити, що аналіз положень Закону № 889-VIII, яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття оспорюваного наказу, свідчить, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівнозначну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

Також зміст положень статті 42 Кодексу законів про працю України дає підстави для висновку про застосування переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці у випадку скорочення чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці. Водночас, як встановлено судом, скорочення посади, яку обіймав позивач, відбулось внаслідок зміни структури та штатного розпису Національного агентства з питань запобігання корупції без скорочення чисельності або штату державних службовців, що убачається з наказу Національного агентства з питань запобігання корупції від 28.02.2020 №74/20 «Про упорядкування структури Національного агентства з питань запобігання корупції» та Структури Національного агентства з питань запобігання корупції, затвердженої зазначеним наказом.

Відтак, доводи позивача про неврахування відповідачем переважного його права на залишення на роботі є необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Надаючи оцінку доводам позивача в цій частині, суд враховує правові висновки, викладені Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 грудня 2021 року у справі №200/7446/20-а.

Враховуючи, що підстави та процедура звільнення державних службовців визначені Законом, а можливість прийняття особи на роботу після її звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII (із змінами, внесеними згідно із Законом №117-IX від 19.09.2019) за рішенням суб`єкта призначення, на думку суду, є його правом, а не обов`язком, суд вважає необґрунтованими доводи позивача про зворотне.

Щодо рекомендації не здійснювати звільнення державних службовців на період карантину, то Постановою Кабінету Міністрів України №256 від 25.03.2020 "Деякі питання забезпечення трудових прав державних службовців, працівників державних органів, підприємств, установ та організацій на час встановлення карантину у зв`язку із загостренням ситуації, пов`язаної з поширенням випадків гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (далі - Постанова КМУ №256) передбачено: керівникам центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів, головам місцевих державних адміністрацій:

1) забезпечити на час встановлення карантину дотримання трудових прав державних службовців та працівників, які виконують визначену трудовим договором роботу вдома;

2) узяти до відома, що:

на час встановлення карантину за державними службовцями та працівниками, які виконують визначену трудовим договором роботу вдома, зберігаються займана посада, умови оплати праці та соціальні гарантії;

виконання такої роботи не тягне за собою будь-яких обмежень трудових прав державних службовців та працівників.

Пунктом 2 Постанови КМУ №256 рекомендовано:

1) державним органам, органам місцевого самоврядування дотримуватись вимог цієї постанови з метою забезпечення трудових прав працівників, які виконують визначену трудовим договором роботу вдома;

2) підприємствам, установам та організаціям незалежно від форми власності на час встановлення карантину не звільняти працівників, які виконують визначену трудовим договором роботу вдома, та працівників, які перебувають у відпустці без збереження заробітної плати на період карантину, з підстав, установлених пунктами 3, 4 і 5 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України;

3) суб`єктам господарювання державного сектору економіки, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави, і державним банкам з метою забезпечення безперебійної роботи в умовах встановленого карантину утримуватись від кадрових змін в органах управління, не допускати звільнення працівників, які виконують визначену трудовим договором роботу вдома, та працівників, які перебувають у відпустці без збереження заробітної плати на період карантину, з підстав, установлених пунктами 3, 4 і 5 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

В оскаржуваному наказі від 08.04.2020 № 340-к/тр, підставою звільнення ОСОБА_1 зазначений пункт 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, в той час як в Постанові КМУ №256 рекомендовано не звільняти працівників з підстав, установлених пунктами 3, 4 і 5 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Відтак обставини звільнення позивача не стосувалися положень, передбачених у пункті 2 Постанови КМУ №256, а окрім того, Постанова КМУ №256 носить лише рекомендаційний характер в частині заборони звільнення працівників з підстав, передбачених виключно пунктами 3, 4 і 5 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Стосовно доводів позивача про порушення відповідачем двомісячного строку для попередження працівника про наступне вивільнення суд зазначає таке.

Згідно статті 492 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці (частина перша).

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (частина друга). Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень (частина шоста).

Отже, нормами Закону №889-VIII та Кодексу законів про працю України, чинними на час попередження позивача про його подальше звільнення встановлювалось, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізацією державного органу у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів до такого звільнення.

Відтак, твердження позивача про попередження його як державного службовця відповідачем про подальше звільнення з порушенням двомісячного строку, є таким, що не відповідає положенням статті 87 Закону №889-VIII та статті 492 Кодексу законів про працю України.

За висновками суду позивачем не наведено обґрунтованих аргументів на підтвердження протиправності наказу Національного агентства з питань запобігання корупції від 08.04.2020 №340-к/тр про звільнення ОСОБА_1 . Водночас, наданими відповідачем належними та достатніми доказами підтверджуються обставини дотримання порядку звільнення позивача з державної служби, який визначено чинними на час прийняття оскаржуваного наказу нормами Закону №889-VIII та Кодексу законів про працю України, та дотримання відповідачем порядку прийняття оскаржуваного наказу.

Виходячи з такого, не підлягають задоволенню похідні позовні вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача.

Враховуючи викладене у сукупності, у суду відсутні підстави для задоволення позову про скасування оскаржуваного наказу про звільнення ОСОБА_1 та поновлення його на роботі.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої підлягають відшкодуванню або оплаті витрати позивача - не суб`єкта владних повноважень лише при задоволенні адміністративного позову.

Отже, з урахуванням результатів розгляду справи підстави для розподілу судових витрат у даній справі, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу, відсутні.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Підстави для відшкодування судових витрат відсутні.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 .

Відповідач: Національне агентство з питань запобігання корупції, адреса: 01103, м.Київ, бульвар Дружби Народів, будинок 28, код 40381452, тел. +38, e-mail: .

Суддя В.І. Келеберда