Справа № 758/9241/13-а
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2022-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2022 року м. Київ № 758/9241/13-а

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2

до військової частин НОМЕР_1

третьої особи без самостійних вимог на предмет спору

Міністерства оборони України

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії щодо виплати грошової допомоги,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач 1), адреса: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 (надалі - позивач 2), адреса: АДРЕСА_2 до військової частин НОМЕР_1 (надалі - відповідач), адреса: АДРЕСА_3 , третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Міністерство оборони України (надалі - третя особа), адреса: 03168, місто Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 6, в якій позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви, просив суд:

- визнати протиправними дії командира військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у призначенні і виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідності другої групи внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби;

- визнати протиправними дії командира військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у призначенні і виплаті ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги, у зв`язку з встановленням інвалідності другої групи внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби;

- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 призначити і виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, у зв`язку з встановленням інвалідності другої групи внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби, - у розмірі 243 600 (двісті сорок три тисячі шістсот) грн. 00 коп;

- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 призначити і виплатити ОСОБА_2 одноразову грошову допомогу, у зв`язку з встановленням інвалідності другої групи внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби, - у розмірі 243 600 (двісті сорок три тисячі шістсот) грн. 00 коп.

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивачів в наслідок відмови щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності.

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що уповноваженим органом було протиправно відмовлено у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності другої групи внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби, оскільки, у відповідності до вимог чинного законодавства, останні мають на це всі передбачені підстави.

Постановою Подільського районного суду міста Києва від 12 серпня 2013 року адміністративний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Міністерство оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії щодо виплати грошової допомоги задоволено частково: визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності 2 групи внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби; визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у призначенні ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності 2 групи внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням інвалідності 2 групи внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби, відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499, у розмірі 30-місячного грошового забезпечення ОСОБА_1 ; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням інвалідності 2 групи внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби, відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499, у розмірі 30-місячного грошового забезпечення ОСОБА_2 ; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 28 листопада 2013 року скасував постанову Подільського районного суду міста Києва від 12 серпня 2013 року та прийняв нове рішення, яким позовні вимоги задовольнив частково, визнав незаконною відмову військової частини НОМЕР_1 від 04 липня 2013 року № 222/4/755 та від 03 січня 2013 року № 222/4/17 у поданні висновку головному розпорядникові бюджетних коштів щодо можливості виплати одноразової допомоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та зобов`язав військову частину НОМЕР_1 скласти та спрямувати на адресу головного розпорядника бюджетних коштів висновки стосовно можливості виплати одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Вищий адміністративний суд ухвалою від 08 вересня 2015 року постанову суду апеляційної інстанції залишив без змін.

В подальшому, Верховний Суд України постановою від 05 квітня 2016 року скасував рішення судів попередніх інстанцій, а справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції.

Також, з аналізу матеріалів справи судом встановлено, що під час нового розгляду справи позивачі уточнили позовні вимоги та просили визнати протиправною відмову відповідача у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності ІІ групи внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби, а також просили зобов`язати відповідача призначити та виплатити одноразову грошову допомогу на підставі пункту 6 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 в розмірі 243 600 грн кожному.

Подільським районним судом міста Києва рішенням від 21 лютого 2018 року позов задоволено частково: визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови призначити і виплатити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 одноразову грошову допомогу у зв`язку із настанням інвалідності ІІ групи внаслідок поранення (контузії), отриманого кожним з них під час виконання обов`язків військової служби, в розмірі 30-місячного грошового забезпечення відповідно до Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку № 499; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 одноразову грошову допомогу по інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок травми, отриманої ними під час виконання обов`язків військової служби, відповідно до Порядку № 499.

Київським апеляційним адміністративним судом постановою від 27 червня 2018 року рішення суду першої інстанції було скасовано та постановлено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме, визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови призначити і виплатити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 одноразову грошову допомогу у зв`язку із настанням інвалідності ІІ групи внаслідок травми, отриманого кожним з них під час виконання обов`язків військової служби та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 вирішити питання щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги по інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок травми, отриманої ним під час виконання обов`язків військової служби, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, що становить 243 600 грн кожному.

Військовою частина НОМЕР_1 , не погодившись із рішенням суду першої та апеляційної інстанцій, було подано касаційну скаргу про їх скасування та прийняття нового рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05 лютого 2019 року касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задоволено частково, рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 лютого 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2018 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Приходячи до висновку про наявність підстав для скасування рішень першої та апеляційної інстанції, колегія суддів Верховного Суду зазначила, що судами приймаючи вказані вище рішення не було з`ясовано, чи зверталися ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до відповідача із заявами про виплату їм одноразової грошової допомоги відповідно до положень наведених нормативних актів; чи подавали вони необхідний перелік документів; чи дотримав відповідач процедуру розгляду таких звернень; якою була поведінка суб`єкту владних повноважень - протиправна бездіяльність чи ухвалення незаконного рішення, яке б потребувало судового контролю з метою захисту прав позивачів; чи має позивач право на отримання одноразової грошової допомоги саме на підставі положень статті 162 Закону № 2011-ХІІ та Порядку № 975, чи існували підстави для відмови такої виплати, якщо так, то які саме, чи ґрунтуються вони на законі; чи були підстави для виплати одноразової грошової допомоги на підставі законодавчого регулювання на час подання позову, чи реалізували їх позивачі, які обставини вказують на здійснення цього права. У цьому контексті слід звернути увагу на те, що у відзиві на заяву про уточнення позовних вимог в/ч НОМЕР_2 вказувала про те, що вона не приймала рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги через відсутність на розгляді заяв позивачів.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Міністерство оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії щодо виплати грошової допомоги, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи та на виконання приписів постанови Верховного Суду від 05 лютого 2019 року витребувано від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернення до відповідача із заявами про виплату їм одноразової грошової допомоги відповідно до положень статті 162 Закону № 2011-ХІІ та Порядку № 975 та відповідь відповідача за результатом розгляду таких звернень.

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частин 2, 3 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проходили військову службу.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 0181 від 27 листопада 2002 року відповідно до Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України звільнено з військової служби у запас за пунктом 67, підпункт «б» (за станом здоров`я) з правом носіння військової форми одягу заступника командира частини з озброєння начальника служби озброєння військової частини НОМЕР_3 підполковника ОСОБА_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 0193 від 15 грудня 2002 року у відповідності до Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України звільнено з військової служби у запас за пунктом 67, підпункт «б» (за станом здоров`я) з правом носіння військової форми одягу заступника командира частини повітряно-десантної підготовки, начальника відділення (парашутно-десантної служби) військової частини НОМЕР_3 підполковника ОСОБА_2 .

01 червня 2013 року, ОСОБА_1 було встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок травми та її наслідків, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.

29 травня 2012 року, ОСОБА_2 було встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок травми та її наслідків, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.

На підставі викладених вище обставин, позивачі звернулися до військової частини НОМЕР_1 із заявою про виплату одноразової допомоги, у зв`язку з настанням інвалідності пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, на підставі Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499.

Листами від 03 січня 2013 року № 222/4/17 та від 04 липня 2013 року № 222/4/75 відповідачем було відмовлено у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 та ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги, в обґрунтування чого відповідачем було зазначено, що нормативно-правові акти, якими передбачено виплата військовослужбовцям одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності набрали чинності 01 січня 2007 року, тобто після звільнення позивачів. У зв`язку з цим на них не розповсюджується дія норм законодавчих актів, якими передбачено виплату допомоги.

Не погоджуючись з викладеною вище відмовою уповноваженого органу щодо не виплати одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності, позивачі звернулись до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Також, статтею 17 Конституції України визначено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Судом, з матеріалів справи було встановлено, що 01 червня 2013 року, ОСОБА_1 було встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок травми та її наслідків, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби та 29 травня 2012 року, ОСОБА_2 було встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок травми та її наслідків, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.

В даному випадку, беручи до уваги викладені вище обставини та момент виникнення у позивачів відносин щодо нарахування одноразової грошової допомоги у разі встановленні інвалідності, суд приходить до висновку, що застосуванню в даному випадку підлягає законодавство, яке діяло на момент виникнення таких правовідносин, та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції чинній, на момент виникнення спірних правовідносин) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції чинній, на момент виникнення спірних правовідносин) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Приписами частини 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і у тому разі, коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 18 листопада 2014 року у справі № 21-446а14 та від 21 квітня 2015 року у справі № 21-135а15, Верховного Суду від 18 квітня 2019 року у справі № 537/2897/16-а, від 13 грудня 2018 року у справі № 623/1711/17 та від 22 серпня 2019 року у справі № 806/246/16.

В свою чергу, суд звертає увагу, що Постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби(зборів) осіб і (надалі - Порядок № 499).

Судом з аналізу матеріалів справи встановлено та як вже було зазначено вище, що первинно позивачам, внаслідок травми та її наслідків, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби встановлено ІІ групи інвалідності 29 травня 2012 року ( ОСОБА_2 ) та 01 червня 2013 року ( ОСОБА_1 ).

Суд звертає увагу, що Порядком № 499 встановлено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, що сталися після 1 січня 2007 року, здійснюється згідно з Порядком, затвердженим цією постановою.

Згідно з підпунктом 2 пункту 2 Порядку № 499 встановлено, що одноразова грошова допомога виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби, одноразова грошова допомога інвалідам ІІ групи виплачується у розмірі 30-місячного грошового забезпечення.

Суд зауважує, що доводи відповідача про те, що дія Порядку № 499 не поширюється на позивачів у зв`язку з тим, що вони були звільнені до 01 січня 2007 року є безпідставними, оскільки отримання одноразової грошової допомоги на підставі статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» законодавство пов`язує не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому тієї чи іншої групи інвалідності, що впливає на розмір такої допомоги.

Суд в даному випадку зауважує, що Верховний Суд України неодноразово усував розбіжності у застосуванні норм статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», висловивши правовий висновок, що право на отримання вказаної допомоги після звільнення з військової служби мають особи, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби незалежно від часу настання інвалідності та часу звільнення.

Тобто, застосування статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», пов`язується не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому інвалідності внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22 березня 2018 року у справі № 278/307/17.

Відповідно до приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, оскільки інвалідність ІІ групи позивачам встановлено після 01 січня 2007 року та внаслідок виконання обов`язків військової служби, суд приходить до висновку про наявність законних підстав щодо необхідності застосування до спірних правовідносин положень Порядку № 499.

Разом з тим, у пункті 2 цього Порядку також зазначено, що у разі встановлення більшого відсотка втрати працездатності або в разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Верховний Суд у постанові від 22 березня 2018 року у справі № 278/307/17 висловив правову позицію згідно якої, законодавством визначені однакові умови для виплати військовослужбовцям як страхових сум, так і одноразової грошової допомоги. «Обов`язкове особисте державне страхування» та «одноразова грошова допомога» є двома рівнозначними компенсаційними механізмами соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відтак, у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 18 листопада 2014 року у справі № 21-446а14, від 10 березня 2015 року у справі № 21-563а14 та від 21 квітня 2015 року у справі № 21-135а15 та Верховним Судом у постанові від 05 квітня 2019 року у справі № 820/4143/18, від 18 квітня 2019 року у справі № 539/921/14-а.

Крім того, суд звертає увагу, що постановою Верховного Суду України від 05 квітня 2014 року встановлено, обов`язок військової частини НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 та ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги.

Таким чином, оскільки в ході розгляду даної справи судом встановлено, що встановлена позивачам інвалідність пов`язана із захворюванням, яке виникло при виконання обов`язків військової служби, за правилами статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» позивачі мають право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499, оскільки саме в період дії вказаного порядку у позивачів виникли підстави для нарахування та виплати одноразової грошової допомоги, а тому, суд приходить до висновку про наявність підстав, з урахуванням приписів статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача призначити та виплатити одноразову грошову допомогу, у зв`язку з встановленням інвалідності ІІ групи внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499, у розмірі 30-місячного грошового забезпечення.

При цьому, суд зауважує, що задоволення такої вимоги не є втручанням у здійснення відповідачем своїх дискреційних повноважень, оскільки зобов`язання відповідача вчинити вказані вище дії щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги, є належним способом захисту прав позивача та відповідає частинам 2 і 3 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, як похідна вимога, а тому також підлягає задоволенню.

В свою чергу, як вже було встановлено вище, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05 лютого 2019 року Касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задоволено частково, рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 лютого 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2018 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Приходячи до висновку про наявність підстав для скасування рішень першої та апеляційної інстанції, колегія суддів Верховного Суду зазначила, що судами приймаючи вказані вище рішення не було з`ясовано, чи зверталися ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до відповідача із заявами про виплату їм одноразової грошової допомоги відповідно до положень наведених нормативних актів; чи подавали вони необхідний перелік документів; чи дотримав відповідач процедуру розгляду таких звернень; якою була поведінка суб`єкту владних повноважень - протиправна бездіяльність чи ухвалення незаконного рішення, яке б потребувало судового контролю з метою захисту прав позивачів; чи має позивач право на отримання одноразової грошової допомоги саме на підставі положень статті 162 Закону № 2011-ХІІ та Порядку № 975, чи існували підстави для відмови такої виплати, якщо так, то які саме, чи ґрунтуються вони на законі; чи були підстави для виплати одноразової грошової допомоги на підставі законодавчого регулювання на час подання позову, чи реалізували їх позивачі, які обставини вказують на здійснення цього права. У цьому контексті слід звернути увагу на те, що у відзиві на заяву про уточнення позовних вимог в/ч НОМЕР_2 вказувала про те, що вона не приймала рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги через відсутність на розгляді заяв позивачів.

За змістом частин 1 та 2 статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

На виконання приписів колегії суддів Верховного Суду у вказаній вище постанові, Окружним адміністративним судом міста Києва ухвалою від 29 березня 2021 року було витребувано від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернення до відповідача із заявами про виплату їм одноразової грошової допомоги відповідно до положень статті 162 Закону № 2011-ХІІ та Порядку № 975 та відповідь відповідача за результатом розгляду таких звернень.

На виконання вимог вказаної вище ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва позивачами було надано пояснення, з аналізу змісту яких судом встановлено, що звернення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 із заявами про виплату їм одноразової грошової допомоги відповідно до положень статті 16 Закону № 2011-ХІІ та Порядку № 975 та відповіді військової частини НОМЕР_1 за результатом розгляду таких звернень відсутні.

Крім того, позивач сам зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обґрунтовуються статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і Порядком № 499 та в матеріалах справи наявні відповіді військової частина НОМЕР_1 на звернення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виплату їм одноразової грошової допомоги на підставі Порядку № 499.

В свою чергу, суд звертає увагу, що пунктом 11 Порядку № 975 передбачено, що військовослужбовець, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності подає уповноваженому органу заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності та інші документи.

Проте, беручи до уваги викладені вище обставини, суд зауважує, що позивачі після встановлення їм 16 червня 2015 року під час повторного огляду другої групи інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, не зверталися до військової частини НОМЕР_1 щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку № 975.

Таким чином, факт протиправних дій, бездіяльності чи ухвалення незаконного рішення, яке б потребувало судового контролю з метою захисту прав позивачів в даній частині відсутні.

Крім того, надаючи відповідь приписам колегії суддів Верховного Суду викладених у постанові від 05 лютого 2019 року, щодо, чи мають позивачі право на отримання одноразової грошової допомоги саме на підставі положень статті 162 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку № 975, чи існували підстави для відмови такої виплати, якщо так, то які саме, чи ґрунтуються вони на законі, чи були підстави для виплати одноразової грошової допомоги на підставі законодавчого регулювання на час подання позову, чи реалізували їх позивачі, які обставини вказують на здійснення цього права, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Положеннями статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», передбачено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

В свою чергу, механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги врегульований статтею 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Вперше порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги запроваджений з 01 січня 2014 року, шляхом доповнення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII статтею 16-3 (в редакції Закону України від 04 липня 2012 року № 5040-VI «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців»).

Так, частиною 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», передбачено, що у разі якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 затверджений Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, який набрав чинності з 24 січня 2014 року.

Відповідно до норм пункту 3 Порядку № 975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності.

Положеннями пункту 8 Порядку № 975, передбачено, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Таким чином, виходячи з аналізу викладених вище обставин, обмеження дворічним строком, протягом якого відбулась зміна групи інвалідності, її причин або ступеня втрати працездатності що є підставою для виплати особі одноразової грошової допомоги, введені починаючи з 01 січня 2014 року.

При цьому, важливо врахувати, що згідно з частиною 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка набрала чинності з 01 січня 2014 року, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

За таких умов, суд приходить до висновку, що норми частини 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», застосовуються до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто, після 01 січня 2014 року, проте, надалі Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII (який набрав чинності з 01 січня 2017 року), норми частини 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», було доповнено абзацом другим: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється».

Суд зауважує, що правовідносини щодо встановлення позивачам ІІ групи інвалідності довічно, виникли після набрання чинності зазначеним законом, а тому, пункт 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», навіть, за існування підстав для застосування Порядку № 975, мали б застосовуватись до позивачів.

Водночас, суд звертає увагу, що 01 червня 2015 року позивачам було повторно встановлено ІІ групу інвалідності, тобто зміни групи інвалідності в даному випадку не відбулось, що свідчить про відсутність підстав для застосування Порядку № 975, крім того, суд звертає увагу, що ОСОБА_2 первинно ІІ група інвалідності була встановлена 29 травня 2012 року, а ІІ група інвалідності при повторному огляді була встановлена 01 червня 2015 року, що свідчить про пропущення дворічного терміну після первинного встановлення інвалідності.

Таким чином, з урахуванням викладеного вище в сукупності, суд приходить до висновку про наявність законодавчого обмеження на реалізацію права на перегляд розміру одноразової грошової допомоги, враховуючи положення статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у редакції, яка діяла на дату повторного встановлення позивачам інвалідності.

Також, суд вважає за необхідне звернути увагу, на викладену Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 15 липня 2020 року у справі № 240/10153/19 правову позицію щодо аналогічних правовідносин, в якій Верховний Суд прийшов до наступного висновку: «Змістовно абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII є конкретизацією правової норми, яка міститься в абзаці першому даної статті. Якщо в абзаці першому передбачено умови, коли здійснюється виплата допомоги, то абзац другий передбачає умови, за відсутності яких виплата допомоги не здійснюється. Окрім того, абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII встановлює обмеження дворічним строком не лише для зміни групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, а також і для зміни причини інвалідності. Обидві ці норми (абзац перший та другий пункту 4 статті 16-3 Закону) передбачають дворічний строк, протягом якого зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі. Зазначені правові норми є нормами прямої дії і поширюються на всіх військовослужбовців».

Суд звертає увагу, що вирішуючи питання щодо усунення розбіжностей у тлумаченні пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 15 липня 2020 року у справі № 240/10153/19, відступив від правового висновку, зробленого у постановах Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі № 295/3091/17, від 21 червня 2018 року у справі № 760/11440/17, від 30 вересня 2019 року у справі № 825/1380/18 та інших, де його застосовано, та дійшов наступного висновку про застосування пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»:

1. Право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду;

2. Передбачені пунктом 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності застосовуються починаючи з 01 січня 2014 року;

3. Зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01 січня 2014 року чи після).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року у справі № 806/3742/17, від 01 жовтня 2020 року у справі № 240/8345/19.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, з урахуванням викладених вище обставин та встановленою Верховним Судом правовою позицією щодо вирішення спору у дані категорії справ, суд приходить до висновку, що позивачі, навіть за умови звернення до уповноваженого органу з заявою в Порядку № 975, не мають права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, оскільки між цими подіями минуло понад два роки та під час повторного встановлення інвалідності не відбулась зміна інвалідності, а тому застосування в даному випадку приписів Порядку № 975 є безпідставним та необґрунтованим.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Згідно з частиною 1 статті 9, статті 72, частинами 1, 2, 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення адміністративного позову, та для належного та об`єктивного захисту прав позивачів для виходу за межі позовних вимог та викладення задоволених позовних вимог наступним чином, а саме:

- визнання протиправними дії командира військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у призначенні і виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, у зв`язку з встановленням інвалідності другої групи внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби;

- визнання протиправними дії командира військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у призначенні і виплаті виплатити ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги, у зв`язку з встановленням інвалідності другої групи внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби;

- зобов`язання військової частини НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) призначити і виплатити ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) одноразову грошову допомогу, у зв`язку з встановленням інвалідності другої групи внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби, відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499, у розмірі 30-місячного грошового забезпечення;

- зобов`язання військової частини НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) призначити і виплатити ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 ) одноразову грошову допомогу, у зв`язку з встановленням інвалідності другої групи внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби, відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499, у розмірі 30-місячного грошового забезпечення.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З урахуванням того, що позивачі звільнені від сплати судових витрат, а матеріали справи не містять доказів понесення позивачами судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для компенсації судових витрат.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до військової частин НОМЕР_1 , третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії щодо виплати грошової допомоги - задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії командира військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у призначенні і виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, у зв`язку з встановленням інвалідності другої групи внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби.

3. Визнати протиправними дії командира військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у призначенні і виплаті виплатити ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги, у зв`язку з встановленням інвалідності другої групи внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби.

4. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) призначити і виплатити ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) одноразову грошову допомогу, у зв`язку з встановленням інвалідності другої групи внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби, відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499, у розмірі 30-місячного грошового забезпечення.

5. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) призначити і виплатити ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 ) одноразову грошову допомогу, у зв`язку з встановленням інвалідності другої групи внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби, відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499, у розмірі 30-місячного грошового забезпечення.

6. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

7. Судові витрати в частині стягнення судового збору розподілу не підлягають.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова