Справа № 380/7886/22
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2022-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/7886/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2022 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Сидор Н.Т., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Верховного Суду, в якій позивачка просить суд:

- визнати протиправними дії Верховного Суду, які виразились у відмові надати публічну інформацію на запит позивачки від 23.11.2021;

- зобов`язати Верховний Суд надати повну інформацію згідно з вказаним запитом, а саме копію висновку Науково-консультативної ради Верховного Суду, наданого на запит суду у цивільній справі №757/7499/17-ц.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка зазначає, що 23.11.2021 надіслала на електронну пошту Верховного Суду запит на публічну інформацію, у якому просила надати копію висновку Науково-консультативної ради Верховного Суду, наданого на запит суду у цивільній справі № 757/7499/17-ц. Верховний Суд листом від 29.11.2021 вих. № 378/0/18-21 відмовив у наданні запитуваної інформації. Як підставу відмови відповідач вказав, що висновки Науково-консультативної ради надаються за зверненням суддів Верховного Суду та долучаються до матеріалів справи, тож ознайомлюватися з ними можуть особи, які беруть участь у відповідних справах, у порядку процесуального законодавства. Позивач вважає, що відмова Верховного Суду надати публічну інформацію на запит порушила її право на доступ до публічної інформації, зокрема шляхом отримання публічної інформації на запит, встановлене Законом України «Про доступ до публічної інформації», і право на свободу вираження поглядів, встановлене ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як наслідок.

Щодо процесуальних дій, вчинених у зв`язку із розглядом справи, слід зазначити наступне.

Ухвалою судді від 06.06.2022 відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено справу до розгляду без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами.

Ухвала про відкриття спрощеного позовного провадження в адміністративній справі від 06.06.2022 доставлена відповідачу в його електронний кабінет 06.06.2022.

Проте станом на момент прийняття судом рішення у цій справі відповідач відзиву на позовну заяву не подав.

Частиною 6 ст. 162 КАС України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи наведене, а також беручи до уваги те, що встановлений ухвалою судді від 06.06.2022 про відкриття спрощеного позовного провадження в адміністративній справі п`ятнадцятиденний строк на подання відзиву на позовну заяву, минув, суд відповідно до вимог ч. 6 ст. 162 КАС України вирішує цю справу на підставі наявних у її матеріалах доказів.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

З матеріалів справи судом встановлено, що 23.11.2021 ОСОБА_1 надіслала на електронну пошту Верховного Суду запит на публічну інформацію наступного змісту:

«На підставі статей 1, 13, 19, 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року, які надають право звертатись із запитами до розпорядників інформації щодо надання публічної інформації, прошу надати копію висновку Науково-консультативної ради Верховного Суду, наданого на запит у цивільній справі № 757/7499/17-ц.

Я, ОСОБА_2 , є представницею ГО «Фундація ДЕЮРЕ» - аналітичного центру прямої дії, створеним для сприяння розвитку верховенства права та реформ у сфері правосуддя в Україні.

Фундація ДЕЮРЕ систематично здійснює перевірку кандидатів на зайняття посад в органи судової влади задля повідомлення суспільства про біографію таких кандидатів та здійснення суспільної дискусії щодо ефективності судової реформи в Україні.

Фундація ДЕЮРЕ звертала увагу суспільства на перебіг конкурсу до Конституційного Суду за квотою Президента. Зокрема, організація спільно з експертами ГО «Центр протидії корупції» та ВГО «Автомайдан» опублікували в інтернет-виданні аналіз біографії кандидатів до КС.

Одним з кандидатів є ОСОБА_3 , який, згідно з оприлюдненою автобіографією (https://www.president.gov.ua/storage/j-files-storage/01/02/89/469e03c4d936e3996a056ee5df80368a_.pdf) є членом Науково-консультативної ради Верховного Суду.

У ЗМІ оприлюднена інформація, що ОСОБА_3 у складі НКР ВС дійшов висновку про відсутність у ПриватБанку і Кабінету міністрів права касаційного оскарження рішення про порядок виконання рішення суду від 2017 року про зобов`язання ПриватБанку обслуговувати розміщені до націоналізації банку на рахунках його кіпрської філії депозити компаній братів Суркісів, які оцінюють зобов`язання по них $347,4 млн (https://ua.interfax.com.ua/news/general/724046.html). Вказана справа є резонансною та здобула значну увагу у ЗМІ та громадськості.

У публікації в ЗМІ йдеться, що вказаний висновок НКР ВС надала на запит Верховного Суду від 17 грудня 2020 року.

Задля того, щоб належно проінформувати суспільство про професійні якості та біографію кандидата на посаду судді КС ОСОБА_4 , у рамках співпраці з ГО «Фундація ДЕЮРЕ», яка виконує роль «сторожового пса» у ході проведення судової реформи, мені необхідно ознайомитися із вказаним висновком.».

У відповідь на інформаційний запит ОСОБА_1 від 23.11.2021 Верховний Суд листом від 29.11.2021 вих. № 378/0/18-21 повідомив таке:

«Науково-консультативну раду утворено відповідно до статті 47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Її повноваження визначено Положенням про Науково-консультативну раду при Верховному Суді, затвердженим постановою Пленуму Верховного Суду від 02 лютого 2018 року № 1, відповідно до якого Науково-консультативна рада утворена із числа висококваліфікованих фахівців для наукового забезпечення діяльності Верховного Суду та функціонує на громадських засадах, не маючи владних функцій.

Згідно з процесуальним законодавством члени Науково-консультативної ради надають наукові висновки за зверненнями суддів Верховного Суду. Ці висновки долучаються до судових справ і ознайомитися з ними можуть у порядку процесуального законодавства особи, які беруть участь у відповідних справах.

З огляду на викладене Науково-консультативна рада при Верховному Суді позбавлена можливості надання висновку, про який йдеться у Вашому інформаційному запиті.».

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що позивачка не погоджується із відмовою відповідача надати публічну інформацію на запит та вважає, що така відмова порушила її право на доступ до публічної інформації, зокрема шляхом отримання публічної інформації на запит, встановлене Законом України «Про доступ до публічної інформації», і право на свободу вираження поглядів, встановлене ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як наслідок.

Вирішуючи даний спір, суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів.

У статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зазначено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

У практиці Європейського суду з прав людини склався уже усталений підхід, що доступ до публічної інформації охороняється статтею 10 Конвенції.

Так у справі «Співдружність Матерів Південної Чехії проти Республіки Чехія» (Sdruzeni Jihoceske Matky v. Czech Republic, заява № 19101/03) ЄСПЛ визнав, що відмова надати на запит інформацію з боку державних органів була формою втручання у право на свободу одержувати інформацію, і тому цей випадок повинен розглядатися на предмет дотримання вимог статті 10 Конвенції.

Підтвердженням включення питань доступу до інформації до обсягу статті 10 є також справа «Угорське об`єднання громадських свобод проти Угорщини» (Tarsasag a Szabadsagjogokert v. Hungary, заява № 37374/05), в якій ЄСПЛ зазначив, що «…Суд нещодавно наблизився до ширшого розуміння поняття «свобода одержувати інформацію»… і відповідно до визнання права на доступ до інформації». ЄСПЛ також підкреслив, що запитана інформація була вже готова і могла бути надана. Водночас на державі лежав обов`язок не перешкоджати суспільному рухові такої інформації. Європейський суд одноголосно прийняв рішення про те, що у цій справі держава Угорщина вчинила порушення статті 10 Конвенції.

У справі «Молодіжна ініціатива з прав людини проти Сербії» (Youth Initiative for Human Rights v. Serbia, заява № 48135/06) ЄСПЛ підкреслив, що «концепція «свободи отримувати інформацію» включає право доступу до інформації»; «коли неурядова організація займається справами громадського інтересу, як у випадку цього заявника, вона виконує роль громадського «сторожового пса» і має таку ж важливість, як ЗМІ» - ця теза також є важливою у цьому рішенні. Зауваживши, що відносно заявника «мало місце втручання у його право на свободу вираження» і що таке втручання суперечило національному законодавству Сербії, суд визнав порушення статті 10 Конвенції.

У рішення в справі «Угорський Гельсінський комітет проти Угорщини» (Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary, заява № 18030/11) Велика Палата ЄСПЛ узагальнила практику Суду у справах із доступу до публічної інформації та виокремив такі чотири порогові критерії, відповідно до яких обмеження доступу до інформації може оцінюватися як втручання у реалізацію свободи вираження поглядів: 1) мета запиту на інформацію (розкриття інформації повинно надати доступ до питань, що становлять суспільний інтерес і тим самим забезпечити участь в управлінні державними справами); 2) характер запитуваної інформації (інформація повинна становити предмет загального суспільного інтересу); 3) роль запитувача інформації у її наступній передачі громадськості (критерій діє змогу встановити, чи особа бажає отримати доступ до інформації з метою інформування громадськості в якості «сторожового пса» демократії); 4) стан готовності та доступності запитуваної інформації (критерій дозволяє оцінити, чи може відмова в наданні інформації вважатись втручанням у свободу отримувати та передавати інформацію).

Так, стаття 34 Конституції України встановлює, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі Закон №2939-VI).

Так, відповідно до ст. 1 Закону №2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 3 Закону № 2939-VI визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом, визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє, максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації.

Відповідно до ст. 5 Закону № 2939-VI одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію.

Згідно з ст. 12 Закону № 2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.

Положенням п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону № 2939-VI встановлено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом (ч. 4 ст. 13 Закону № 2939-VI).

Відповідно до ст. 14 Закону № 2939-VI розпорядники інформації зобов`язані: 1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; 6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі.

Частина 5 ст. 19 Закону №2939-VI передбачає, що запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі

У відповідності до ч. 1 ст. 20 Закону №2939-VI, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Частиною 4 тієї ж статті закріплено, що у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Отже, усі мають право звертатись із інформаційними запитами до суб`єктів владних повноважень та інших розпорядників публічної інформації. Запит може надаватися у письмовій формі чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Розпорядник інформації у свою чергу зобов`язаний надати відповідь на запит не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. Проте, строк може бути продовженим у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону №2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Згідно з ч. 2 ст. 22 Закону №2939-VI відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником (ч. 3 ст. 22 Закону №2939-VI).

Водночас, відповідно до положень ч. 1 ст. 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації», відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень: 1) ненадання відповіді на запит; 2) ненадання інформації на запит; 3) безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію; 4) неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону; 5) надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації; 6) несвоєчасне надання інформації; 7) необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом; 8) нездійснення реєстрації документів; 9) навмисне приховування або знищення інформації чи документів.

Згідно матеріалів справи позивачка 23.11.2021 надіслала на електронну пошту Верховного Суду запит на публічну інформацію, у якому просила надати копію висновку Науково-консультативної ради Верховного Суду, наданого на запит суду у цивільній справі № 757/7499/17-ц.

Вимоги щодо форми та змісту запиту на отримання публічної інформації були дотримані позивачкою, запит належним чином оформлений, направлений та отриманий відповідачем.

Із змісту самого запиту судом висновується, що запитувана позивачкою інформація є публічною інформацією в силу припису ч. 1 ст. 1 Закону №2939-VI, що відповідачем, який є розпорядником такої інформації, не спростовувалося.

Відтак, публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 1 Закону №2939-VI).

У відповідь на зазначений запит позивачки Верховний Суд листом від 29.11.2021 вих. № 378/0/18-21 відмовив у наданні запитуваної інформації. Як підстави відмови відповідач вказав:

1) Науково-консультативну раду утворено відповідно до статті 47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Її повноваження визначено Положенням про Науково-консультативну раду при Верховному Суді, затвердженим постановою Пленуму Верховного Суду від 02 лютого 2018 року № 1, відповідно до якого Науково-консультативна рада утворена із числа висококваліфікованих фахівців для наукового забезпечення діяльності Верховного Суду та функціонує на громадських засадах, не маючи владних функцій;

2) Згідно з процесуальним законодавством члени Науково-консультативної ради надають наукові висновки за зверненнями суддів Верховного Суду. Ці висновки долучаються до судових справ і ознайомитися з ними можуть у порядку процесуального законодавства особи, які беруть участь у відповідних справах.

За висновком суду, відповідач у справі у відповідності до вимог ст. 13 Закону №2939-VI безперечно є розпорядником запитуваної позивачкою публічної інформації.

Варто відмітити, що усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом (ч. 4 ст. 13 Закону № 2939-VI).

Перелік підстав для відмови у задоволенні запиту на інформацію визначений ч. 1 ст. 22 Закону № 2939-VІ, а саме: розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Суд зауважує, що вказаний перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Втім, як підтверджується матеріалами справи, відмовляючи у наданні запитуваної позивачкою у запиті інформації, відповідач покликався на підставу, якої Закон № 2939-VІ не містить, що свідчить про неправомірність відмови відповідача у наданні запитуваної інформації.

За таких обставин суд доходить висновку про протиправність дій відповідача, які виразились у відмові надати публічну інформацію на запит позивачки від 23.11.2021, а тому позовна вимога в цій частині є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Згідно із ч. 1 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

При обранні способу відновлення порушеного права позивачки суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та, виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Тож з метою ефективного захисту порушеного права позивачки суд уважає за необхідне зобов`язати відповідача надати позивачці запитувану інформацію згідно її запиту від 23.11.2021.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно із ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, позовних вимог не спростував.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною другою цієї ж статті передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивачки належить стягнути судовий збір, сплачений нею при зверненні до суду із цим позовом у повному розмірі.

Керуючись ст. ст. 2, 72-77, 139, 242-246, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

позов ОСОБА_1 до Верховного Суду про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Верховного Суду, які виразились у відмові надати публічну інформацію на запит ОСОБА_1 від 23.11.2021.

Зобов`язати Верховний Суд надати ОСОБА_1 запитувану інформацію згідно її запиту від 23.11.2021.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Верховного Суду (вул. Пилипа Орлика, 8, м. Київ, 01043; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Сидор Н.Т.