Справа № 640/1627/21
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2022-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2022 року м. Київ № 640/1627/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доОфісу Генерального прокурора
простягнення матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої частини заробітної плати,
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Офісу Генерального прокурора про стягнення з Держави України в особі Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме: посадового окладу, визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», та надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи, згідно з Постановою №505, що розраховується у відсотках від посадового окладу, завданої положеннями п. 26 розділу VI «Прикніцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01.07.2015 по 25.03.2020 у розмірі 2 156 508,31 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 наділений правом на отримання грошового утримання у відповідності до положень ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», що підтверджено висновками рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020 у справі №1-223/2018 (2840/18). Проте, відповідачем грошове утримання останнього сплачувалось у значно меншому розмірі, чим порушено право останнього на належну оплату праці.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та встановлено сторонам строки для подання відзиву, відповіді на відзив, заперечення.

Від представника відповідача через канцелярію суду надійшов відзив, в якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог, вказавши про те, що резолютивною частиною рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020 у справі №1-223/2018 (2840/18), яким визнано таким, що не відповідає Конституції України окреме положення п. 26 розділу V "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми положення ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, встановлено, що вказані законодавчі положення втратили чинність з моменту ухвалення вказаного рішення. Отже, як наголошено у відзиві, дане рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, які матимуть місце з дати ухвалення рішення, та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення. Також, представником відповідача зазначено, що Законом України "Про прокуратуру" не передбачено інших щомісячних надбавок та доплат, зокрема надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи тощо. На додаток, у відзиві наголошено, що провадження у справі підлягає закриттю, оскільки предмет заявленого позову - відшкодування шкоди, - у силу ч. 5 ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва відмовлено представнику позивача у розгляді справи за правилами загального позовного провадження.

Від представника позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив, в якій останнім додаткового наголошено на обґрунтованість заявлених позовних вимог із зазначенням того, що даний спір, у силу наявної судової практики, підлягає розгляду у порядку саме адміністративного судочинства.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив та відповідь на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, наказом Військової прокуратури Центрального регіону України від 03.02.2015 №1160К лейтенанта юстиції ОСОБА_1 призначено старшим прокурором військової прокуратури Чернігівського гарнізону Центрального регіону України.

Надалі, як зазначено у відзиві та не заперечувалось позивачем та його представником під час судового розгляду справи, у квітні 2015 року лейтенанта юстиції Климовича О.О. призначено на посаду прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях слідчого відділу управління процесуального керівництва Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України.

Листом від 05.01.2021 №21-27вих21 Офісом Генерального прокурора повідомлено представника ОСОБА_1 про те, що ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", який набрав чинності 15.07.2015, визначено заробітну плату прокурора. Проте, п. 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" та п. 11 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" було передбачено, що норми положень ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" на 2015-2016 роки застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету. Так, у даному листі наголошено, що Кабінетом Міністрів України умови оплати праці працівників органів прокуратури затверджено Постановою від 31.05.2012 №505 "Про упорядкування структури та умови оплати праці працівників органів прокуратури". Натомість, оплата праці прокурорів регулюється нормами ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" лише з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020 у справі №1-223/2018 (2840/18).

Вважаючи таку відмову у виплаті грошового забезпечення у розмірі, визначеному ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", у період з 01.07.2015 по 25.03.2020 необґрунтованою, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

При цьому, слід одразу зазначити про те, що постановою Верховного Суду від 05.06.2019 у справі №686/23445/17 (про відшкодування збитків у вигляді недоплаченого розміру заробітної плати, завданих прийняттям неконституційного акта) вказано про те, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується проходження позивачем публічної служби, до чого включається і виплата заробітної плати та щомісячного грошового утримання, відтак, спори, пов`язані з проходженням публічної служби, розглядаються за правилами адміністративного судочинства.

Вказана правова позиція Верховного Суду у сукупності зі змістом предмету та підстав розглядуваного позову свідчить про те, що дана справа підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства і підстави для закриття провадження, про що вказує представник відповідача у відзиві, відсутні.

При цьому, суд виходить з того, що фактично заявлені позовні вимоги, з урахуванням позиції, викладеної у постанові Верхового Суду від 05.06.2019 у справі №686/23445/17, спрямовані на стягнення недоплаченого розміру заробітної плати, незважаючи на формулювання представником позивача предмету заявленого позову, а тому, виходячи з положень ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, згідно з якими, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, позивачем не пропущено строку звернення до суду із заявленими позовними вимогами.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

За приписами ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин), заробітна плата прокурорів регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених Законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Частиною 9 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до частини 2 статті 8 Закону України «Про оплату праці» (далі - Закон №108/95-ВР) умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст. 13 Закону України "Про прокуратуру", оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України (ст. 89 Закону України "Про прокуратуру").

Згідно зі ст. 90 Закону України "Про прокуратуру", фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Відповідно до п. 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік", норми і положення, зокрема, ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів.

Схема посадових окладів працівників органів прокуратури затверджена Постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Закон України від 28.12.2014 №80-VIII "Про Державний бюджет України на 2015 рік" та Закон України від 28.12.2014 №79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" прийняті пізніше Закону України 14.10.2014 №1697-VII "Про прокуратуру", а тому у 2015 році норми і положення Закону України "Про прокуратуру" щодо заробітної плати прокурора застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не ст. 81 цього Закону.

Аналіз наведених правових норм та обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у іншому розмірі, ніж це передбачено Постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури".

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №825/575/16, від 19.03.2020 у справі №806/3314/17, від 09.09.2020 у справі №807/1171/16.

У п. 37 рішення "Суханов та Ільченко проти України" (заява № 68385/10 та 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що <…> демократично обраний Парламент зберігає право щодо виконання своїх законодавчих функцій відповідно до Конституції та зміни встановлених розмірів виплат на певний період часу <…>.

Відтак, зважаючи на викладене, суд вказує, що заробітну плату позивачу нараховано у розмірі, не нижчому від визначеного законом.

Разом з тим, п. 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18), яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними), окреме положення п. 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10. 2014 №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, вказано, що дане положення втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

При цьому, ч. 2 ст. 152 Конституції України, так і ч. 1 ст. 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У рішенні від 30.09.2010 №20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до Конституції України" від 08.12.2004 №2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Відтак, враховуючи викладене, суд наголошує, що дія окремого положення п. 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18), втратила чинність 26.03.2020.

Водночас, суд звертає увагу, що спірні правовідносини між сторонами виникли щодо нарахування та виплати заборгованості по заробітній платі за період з 01.07.2015 по 25.03.2020, а тому рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020 на спірні правовідносини за вказаний період не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття вказаного рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних позовних вимог та відсутність підстав для задоволення останніх.

Керуючись ст.ст. 77, 139, 245, 246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Офісу Генерального прокурора (, адреса: 01011, м. Київ, вул. різницька, 13/15) відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок