Справа № 640/8691/21
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2022-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2022 року м. Київ № 640/8691/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доСлужби безпеки України
простягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Служби безпеки України про стягнення зі Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 заборгованість з невиплаченого грошового забезпечення за період з 25.05.2018 по 19.11.2018 у сумі 127 189,90 грн., всього на загальну суму, включаючи індекс інфляції, - 132 659,07 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказано про те, що за період з 25.05.2018 по 19.11.2018 ОСОБА_1 безпідставно не виплачувалось грошове забезпечення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та встановлено сторонам строки для подання відзиву, відповіді на відзив, заперечення.

Іншою ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва продовжено Службі безпеки України строк для подання відзиву на позовну заяву та доказів у справі №640/8691/21 на п`ятнадцять днів з дати отримання копії цієї ухвали суду.

Від представника відповідача через канцелярію суду надійшов відзив, в якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог, вказавши про те, що виплата грошового забезпечення позивача у спірний період здійснено у відповідності до чинного станом на момент виникнення спірних правовідносин законодавства. Як наголошено у відзиві, 25.05.2018 строк перебування ОСОБА_1 у розпорядженні начальника Департаменту захисту національної державності СБУ закінчився, підстави для продовження цього терміну були відсутні. Крім того, у період з 25.05.2018 по 19.11.2018 на ОСОБА_1 наказами по особовому складу не покладалось тимчасове виконання обов`язків за відповідною посадою та рішення про виплату грошового забезпечення останньому головою СБУ не приймалось. Представником відповідача також вказано про пропуск позивачем строку звернення до суду, з огляду на те, що спірні правовідносини виникли ще у 2018 році, а із заявленими позовними вимогами до суду останній звернувся тільки у 2021 році, внаслідок чого, позов підлягає залишенню без розгляду.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, наказом Служби безпеки України від 10.02.2018 №171-ОС майора ОСОБА_1 зараховано у розпорядження за пп. "б" п. 48 (у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів) Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України з 10.02.2018 по 09.05.2018 включно начальника Департаменту захисту національної державності із збереженням раніше встановлених розмірів надбавок, згідно з п.п. 2.3.2, 2.3.5, 2.3.8, 2.3.3.1, доплати, згідно з п. 2.3.6 та преміювання, згідно з п. 2.3.24 Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України, затвердженої наказом Служби безпеки України №35/ДСК-2008, звільнивши його з посади начальника 5 відділу (полковник) Управління контррозвідувального захисту національної державності Департаменту захисту національної державності.

Надалі, начальником Управління "З" ДЗНД Служби безпеки України полковником ОСОБА_2. подано на ім`я заступника голови Служби безпеки України генерал-лейтенанту ОСОБА_3. рапорт від 19.11.2018, в якому останній просив дозволу покласти тимчасове виконання обов`язків по вакантній посаді консультанта-експерта (з оперативних питань) 4 відділу Управління контррозвідувального захисту національної державності Департаменту захисту національної державності на майора ОСОБА_1 з 20.11.2018.

При цьому, зі змісту наявної у матеріалах справи копії довідки від 13.11.2020 №21/2/2-3268 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2017 по 30.11.2019, виданої фінансово-економічним управлінням Служби безпеки України, вбачається, що за період військової служби з 10.02.2018 по 24.05.2018 ОСОБА_1 знаходився у розпорядженні начальника Департаменту на підставі наказу СБУ від 10.02.2018 №171-ос, після закінчення терміну перебування у розпорядженні грошове забезпечення з 25.05.2018 по 19.11.2018 не зараховувалось та не виплачувалось.

На підставі викладеного, вважаючи порушеними власні права та охоронювані законом інтереси, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Суд також одразу звертає увагу, що виходячи з положень ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, згідно з якими, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, позивачем не пропущено строку звернення до суду із заявленими позовними вимогами.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ч.ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ) передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

У той же час, згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відтак, особливий характер військової служби впливає на визначення статусу військовослужбовця як спеціального суб`єкта правовідносин, його прав та обов`язків, обсяги яких можуть обмежуватися у визначених законодавством випадках.

Порядок проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України врегульовано Положенням про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 2712.2007 №1262/2007 (далі - Положення).

Відповідно до підпункту «б» п. 48 Положення, зарахування військовослужбовців Служби безпеки України у розпорядження прямих начальників (командирів), а за рішенням Голови Служби безпеки України - у розпорядження його першого заступника чи заступника, начальника (командира) іншого функціонального підрозділу Центрального управління, органу, закладу, установи Служби безпеки України або штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України допускається, зокрема, у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів (зміна організаційно-штатної побудови, передислокація, перерозподіл функціональних обов`язків та наявних сил у зв`язку зі зміною покладених завдань, здійснення планових та позапланових переміщень військовослужбовців по службі у зв`язку з проведенням загальної ротації кадрів, прийняття Головою Служби безпеки України управлінських рішень щодо переміщення військовослужбовців для здійснення оперативно-службової діяльності на окремих напрямах та підвищення її ефективності) - до 3 місяців.

Військовослужбовці, зараховані в розпорядження, продовжують проходити військову службу та виконують обов`язки військової служби (завдання) у межах, визначених тією посадовою особою, у розпорядженні якої вони перебувають. За ними зберігається матеріальне та грошове забезпечення всіх видів за посадами, що вони займали, якщо інше не передбачено законодавством.

Після закінчення строку перебування військовослужбовця у розпорядженні, а також у разі відсутності підстав для подальшого перебування в розпорядженні він призначається на посаду або звільняється з військової служби в установленому порядку.

Військовослужбовець, який після закінчення строку перебування у розпорядженні у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів не призначений на посаду через відсутність вакантних посад (рівної або нижчої не більш як на один ступінь) у Службі безпеки України або через ненадання військовослужбовцем згоди на призначення на іншу нижчу посаду, звільняється в установленому порядку з військової служби. Вакантні посади, на яких може бути використано військовослужбовця з дотриманням вимог, встановлених пунктом 43 цього Положення, визначаються начальником (керівником) підрозділу (органу, закладу, установи), у розпорядженні якого перебуває військовослужбовець.

Військовослужбовці Служби безпеки України звільняються з посад та зараховуються в розпорядження наказами по особовому складу начальників (командирів), які мають право призначення на ці посади, а військовослужбовці, призначення на посади та звільнення яких з посад належить до повноважень Президента України, зараховуються у розпорядження наказами Голови Служби безпеки України по особовому складу на підставі відповідного Указу Президента України про звільнення з посади.

Отже, протягом часу перебування військовослужбовця у розпорядженні за ним зберігається грошове забезпечення за посадами, що вони займали, за виключенням випадків, передбачених законодавством.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, наказом Служби безпеки України від 10.02.2018 №171-ОС майора ОСОБА_1 зараховано у розпорядження начальника Департаменту захисту національної державності за пп. "б" п. 48 (у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів) Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України з 10.02.2018 по 09.05.2018 включно із збереженням раніше встановлених розмірів надбавок, згідно з п.п. 2.3.2, 2.3.5, 2.3.8, 2.3.3.1, доплати, згідно з п. 2.3.6 та преміювання, згідно з п. 2.3.24 Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України, затвердженої наказом Служби безпеки України №35/ДСК-2008, звільнивши його з посади начальника 5 відділу (полковник) Управління контррозвідувального захисту національної державності Департаменту захисту національної державності.

З огляду на викладене, за позивачем, у зв`язку із зарахуванням останнього у розпорядження начальника Департаменту захисту національної державності - на підставі пп. «б» п. 48 Положення, згідно з наказом Служби безпеки України від 10.02.2018 №171-ОС, - протягом часу перебування у такому розпорядженні зберігається грошове забезпечення за посадою, що він займав попередньо.

При цьому, у силу пп. «б» п. 48 Положення, зарахування військовослужбовців Служби безпеки України у розпорядження прямих начальників (командирів), а за рішенням Голови Служби безпеки України - у розпорядження його першого заступника чи заступника, начальника (командира) іншого функціонального підрозділу Центрального управління, органу, закладу, установи Служби безпеки України або штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України - можливе лише строком до 3-х місяців. Після завершення такого строку відповідна особа або призначається на іншу посаду, або звільняється з військової служби в установленому порядку.

Натомість, з наявних у матеріалах справи доказів не вбачається того, що позивача у строк, встановлений пп. «б» п. 48 Положення, тобто у 3-х місячний строк, призначено на іншу посаду або звільнено з військової служби в установленому порядку, що свідчить про порушення відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, законодавчо мотивованого обов`язку, чим позивача фактично позбавлено права на належне працевлаштування та отримання ним грошового забезпечення у належному розмірі.

З огляду на викладене, суд звертає увагу, що Конституційний Суд України у рішенні від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене.

Згідно із ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їхні гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Цей обов`язок зокрема проявляє себе в дії ст. 43 Конституції України, яка гарантує право працівника на працю, а також в дії ст. 41 Конституції України, яка гарантує кожному його право власності, стверджуючи його нерушимість. При цьому, право на працю безпосередньо включає право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне існування людини та її сім`ї. Звідси особливого значення набуває право на своєчасне одержання винагороди за працю та її правовий захист.

Слід зазначити, що несвоєчасна або неповна виплата відповідних належних людині виплат, зокрема грошового забезпечення, порушує конституційний принцип, який гарантує забезпечення державою життєвого рівня достатнього для задоволення необхідних життєвих потреб і порушує право власності громадян на такі виплати. Згідно з позицією Європейського Суду з прав людини, це є прямим порушенням ст. 1 Протоколу №1 Європейської конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», де зазначено: «Всяка фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

При цьому, відповідно до Європейської конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Європейського суду з прав людини виступають як джерела права в Україні.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Кечко проти України» зауважив, що якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у них, доки відповідні положення є чинними.

Згідно з п. 9 рішення Конституційного Суду України, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 120, частини шостої статті 234, частини третьої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України (справа про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора) від 30.01.2003 N 3-рп/2003, справа N 1-12/2003 зазначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (ст. 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (ст. 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (ст. 13).

Враховуючи викладене, з огляду на фактичне виконання позивачем своїх службових обов`язків під час перебування у розпорядженні начальника Департаменту захисту національної державності понад встановлений 3-х місячний строк, позовна вимога про стягнення зі Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 заборгованість з невиплаченого грошового забезпечення за період з 25.05.2018 по 19.11.2018 підлягає задоволенню, як належний спосіб захисту прав та охоронюваних законом інтересів позивача, з урахуванням того, що розрахунок невиплаченого грошового забезпечення належними та достатніми доказами не підтверджено, а виплата такого грошового забезпечення не відбулась, що вказує на передчасність нарахування індексу інфляції.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 77, 139, 245, 246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути зі Служби безпеки України (, адреса: 01601, м. Київ, вул. Малопідвальна, 16) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) заборгованість з невиплаченого грошового забезпечення за період з 25.05.2018 по 19.11.2018.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок