Справа № 990/47/22
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2022-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2022 року

м. Київ

справа №990/47/22

адміністративне провадження № П/990/47/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючої судді - Блажівської Н.Є.,

суддів: Желтобрюх І.Л., Ханової Р.Ф., Шишова О.О., Яковенка М.М.,

за участю:

секретаря судового засідання Бірчак К.Є.

Позивача - ОСОБА_1 ,

представника Відповідача - Осядлої М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Верховної Ради України

про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ, СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА

ОСОБА_1 (надалі також - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Суду з позовом до Верховної Ради України (надалі також - Відповідач, ВРУ), в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність Верховної Ради України під час розгляду звернення Позивача від 27 серпня 2021 року, яка полягає в:

- невиконанні законного зобов`язання згідно зі статтею 19 Закону України «Про звернення громадян»: на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;

- ненаданні обґрунтованої відповіді на скаргу від 27 серпня 2021 року;

зобов`язати Відповідача повторно провести перевірку та розгляд звернення Позивача від 27 серпня 2021 року відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян» з урахуванням необхідності виконання законного зобов`язання, передбаченого статтею 19 Закону України «Про звернення громадян»: на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву, та надати обґрунтовану відповідь за результатами повторного розгляду.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає про порушення Відповідачем його права, передбаченого у статті 18 Закону України «Про звернення громадян» від 2 жовтня 1996 року №393/96-ВР (надалі також - Закон №393/96-ВР), а саме: бути присутнім при розгляді заяви та особисто викласти аргументи по суті заяви, зокрема, при розгляді скерованого ним 27 серпня 2021 року звернення (заяви) до Верховної Ради України та Голови Верховної Ради України Дмитра Разумкова з приводу необхідності внесення змін до Законів України. Стверджує, що його протиправно відсторонено від участі в розгляді його звернення, що дозволило Відповідачеві перетворити розгляд скарги на надання довідкової інформації.

Зокрема, посилається на висновки Верховного Суду у постановах від 31 січня 2019 року у справі №826/12287/16, від 22 квітня 2020 року у справі №826/13116/16, від 2 липня 2020 року у справі №361/4237/17, від 19 серпня 2021 року у справі №464/7343/17 щодо тлумачення та застосування норм статей 18 та 19 Закону №393/96-ВР, які полягають у тому, що право громадянина особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги, забезпечується обов`язком на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу, а встановлена правова процедура є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій.

Позивач зауважує й на тому, що за аналогічних обставин у вересні 2021 року його було запрошено на засідання іншого Комітету Верховної Ради України для розгляду іншого звернення. Натомість наразі Відповідач безпідставно спирається на положення розпорядження Голови Верховної Ради України №151 від 12 березня 2020 року невиконуючи вимоги статті 18 Закону №393/96-ВР щодо запрошення Позивача на його прохання на розгляд поданого звернення.

Акцентує, що предмет цього спору становить протиправна бездіяльність Відповідача, яка виникла внаслідок невиконання Відповідачем вимог статті 18 Закону №393/96-ВР.

Вважає, що Відповідачем протиправно обмежено його законні права, гарантовані статтею 18 Закону №393/96-ВР, а саме - право бути присутнім при розгляді заяви та особисто викласти аргументи. Блокування таких прав є порушенням законної процедури розгляду заяви.

Тому стверджує й про необґрунтованість відповіді за №04-32/13-2021/280528 від 8 вересня 2021 року на його звернення, оскільки, як вважає Позивач, протиправне незабезпечення його прав під час розгляду звернення має наслідком невсебічне з`ясування обставин звернення, а тому і рішення, які викладені у цій відповіді, прийняті в результаті неповного та невсебічного з`ясування обставин звернення.

Необґрунтованість наданої Відповідачем відповіді також, на думку Позивача, підтверджується й відсутністю у ній: інформації щодо результатів розгляду питання необхідності внесення змін та доповнень до частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір»; підстав обмеження передбачених статтею 18 Закону №393/96-ВР прав Позивача; інформації щодо можливості та порядку оскарження, що суперечить вимогам абзацу 4 статті 15 Закону №393/96-ВР. Стверджуючи про необґрунтованість відповіді за №04-32/13-2021/280528 від 8 вересня 2021 року Позивач зазначає, що у цій відповіді йдеться про доведення змісту заяви до інших депутатів, натомість відсутній висновок про задоволення питань, порушених у заяві, і здійснення заходів законодавчої ініціативи або виклад обґрунтованої відмови, а тому просить зобов`язати ВРУ повторно провести перевірку та розгляд звернення Позивача від 27 серпня 2021 року.

При цьому Позивач покликається на висновки Верховного Суду у постановах від 26 вересня 2019 року у справі №826/11164/16, від 27 квітня 2020 року у справі №813/4351/16, від 18 червня 2020 року у справі №819/1566/16, які полягають у тому, що саме по собі надання будь-якої відповіді на звернення громадянина у визначені законом строки не слід вважати повним і належним виконанням свого обов`язку суб`єктом владних повноважень, а звернення громадян вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі поставлені у них питання, вжиті необхідні заходи і заявникам дані вичерпні відповіді.

КЛОПОТАННЯ ВІДПОВІДАЧА ПРО ЗАКРИТТЯ ПРОВАДЖЕННЯ У СПРАВІ

Відповідачем подано клопотання про закриття провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України). Обґрунтованість підстав для закриття провадження у цій справі Відповідач мотивує прийняттям 7 липня 2022 року Великою Палатою Верховного Суду постанови у справі №160/2743/21, у якій викладено правовий висновок про те, що позовні вимоги за аналогічних зі спірними правовідносин не підлягають розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Відповідач акцентує, що за результатом повного та об`єктивного опрацювання звернення ОСОБА_1 від 27 серпня 2021 року, у якому заявник звертається з пропозицією законодавчої ініціативи щодо необхідності внесення змін та доповнень до частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», а саме: позбавлення зобов`язання фізичної особи сплачувати судовий збір за подання позовної заяви (адміністративного позову) щодо порушення права на інформацію, гарантованого статтею 34 Конституції України, Закону України «Про доступ до публічної інформації», Закону України «Про інформацію», Головою Комітету Верховної Ради України направлено відповідь від 8 вересня 2021 року, у якій зазначено: «позиція доведена до відома народних депутатів України - членів Комітету, які є суб`єктами права законодавчої ініціативи, для використання та врахування у законодавчій роботі».

Цитуючи зміст постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2022 року №160/2743/21 Відповідач наголошує на тому, що згідно з викладеною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду після прийняття рішення суб`єктом владних повноважень за результатами розгляду звернення, неправомірність окремих дій чи бездіяльності цього суб`єкта владних повноважень під час розгляду звернення не може бути предметом окремого позову.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА МОТИВИ УХВАЛЕНОГО РІШЕННЯ

Як підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 звернувся до Верховної Ради України та Голови Верховної Ради України ОСОБА_2 з заявою від 27 серпня 2021 року щодо наявності прогалин в національному механізмі захисту конституційного права на інформацію та необхідності зміцнення інструментів захисту цього права шляхом внесення змін до закону.

У заяві Позивач зазначав про нагальну необхідність звернення до суду задля захисту права на інформацію відповідно до положень Закону України від 2 жовтня 1992 року №2657-XII «Про інформацію» та Закону України від 13 січня 2011 року №2939-VI «Про доступ до публічної інформації», зумовлене обмеженнями з боку органів державної влади прав громадян на доступ до інформації, в тому числі про довкілля.

Зокрема, Позивачем наведено виклад обставин щодо розгляду поданих до Яворівської РДА 28 жовтня 2020 року та 9 листопада 2020 року запитів на отримання публічної інформації щодо надання інформації про діяльність у сфері реалізації вимог статей 12 та 20 Закону України від 5 березня 1998 року №187/98-ВР «Про відходи». Неотримання повної запитуваної інформації та порушення у такий спосіб Яворівською РДА права Позивача на інформацію зумовило звернення до Прем`єр-міністра України Д.Шмигаля, яке було скеровано на розгляд до Львівської ОДА; подання скарги до Державної екологічної інспекції України; звернення із заявою до Уповноваженого Верховної Ради України. Ненадання очікуваних відповідей на зазначені звернення та неотримання захисту права Позивача на інформацію призвело до звернення до суду щодо порушеного права на інформацію.

Будучи переконаним у ефективності виключно судового захисту, Позивач у поданій заяві до Верховної Ради України та Голови Верховної Ради України від 27 серпня 2021 року порушував питання сприяння реалізації прав громадян на інформацію шляхом посилення правового інструменту захисту прав на доступ до інформації через врегулювання на законодавчому рівні питання звільнення від сплати судового збору за подання позовів щодо порушення права на інформацію.

У прохальній частині звернення Позивач просив: всебічно та об`єктивно провести перевірку по суті звернення (пункт 1); розглянути питання щодо необхідності внесення змін та доповнень до частини другої статті 3 Закону України від 8 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір» (надалі також - Закон №3674-VI), а саме, «позбавлення зобов`язання фізичної особи сплачувати судовий збір за подання позовної заяви (адміністративного позову) щодо порушення права на інформацію, гарантованого статтею 34 Конституції України, Законом України «Про доступ до публічної інформації», Законом України «Про інформацію» (пункт 2); у випадку скерування його звернення до іншого органу для розгляду, надіслати йому повідомлення на електронну пошту (пункт 3); на підставі статті 18 Закону №393/96-ВР просив реалізувати право бути присутнім під час розгляду цього звернення та особисто викласти аргументи особі, що буде перевіряти звернення та взяти безпосередню участь в перевірці звернення, про що повідомити його завчасно на електронну адресу (пункти 4, 5, 6); повідомити його в письмовому вигляді про результати розгляду звернення та про прийняті рішення, а відповідь надіслати на електронну адресу (пункт 7).

Листом «Щодо розгляду звернення» від 8 вересня 2021 року №04-32/13-2021/280528 Верховною Радою України за підписом Голови Комітету з питань фінансів, податкової та митної політики Д.О.Гетманцева повідомлено про розгляд у Комітеті з питань фінансів, податкової та митної політики звернення Позивача щодо необхідності внесення змін до частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», а саме доповнення новим пунктом «позбавлення зобов`язання фізичної особи сплачувати судовий збір за подання позовної заяви щодо порушення права на інформацію». Також зазначено, що позицію Позивача доведено до відома народних депутатів України - членів Комітету, які є суб`єктами права законодавчої ініціативи для використання та врахування у законотворчій роботі.

Оцінюючи наведені сторонами доводи на обґрунтування позову та заперечень щодо позовних вимог, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх належними та допустимими доказами, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 40 Конституції України кожному гарантовано право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулюються Законом №393/96-ВР.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону №393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально - економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до частин першої, третьої статті 3 Закону №393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону №393/96-ВР звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Статтею 15 цього Закону визначено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Отже, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади та посадових і службових осіб цих органів, які зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

За змістом заявленого позову та згідно з доводами Позивача у судовому засіданні предметом оскарження у цій справі є бездіяльність Верховної Ради України під час розгляду звернення Позивача від 27 серпня 2021 року щодо незапрошення його на засідання відповідного органу, що розглядав його заяву, та ненадання обґрунтованої відповіді на подане звернення від 27 серпня 2021 року, а також зобов`язання Відповідача повторно провести перевірку та розгляд звернення Позивача з урахуванням вимог статті 19 Закону України «Про звернення громадян»: на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву, та надати обґрунтовану відповідь за результатами повторного розгляду.

Подібний за змістом склад спірних правовідносин був предметом судового розгляду у справі №160/2743/21. А саме, цим же позивачем - ОСОБА_1 було заявлено позовні вимоги:

1) визнати протиправною бездіяльність ВРУ під час перевірки та розгляду звернення позивача від 20 січня 2021 року, яка полягала:

- у невиконанні законного зобов`язання згідно зі статтею 19 Закону України від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі - Закон № 393/96-ВР) на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу. Результатом такої протиправної бездіяльності стало протиправне обмеження законних прав ОСОБА_1 згідно зі статтею 18 Закону № 393/96-ВР бути присутнім під час розгляду його скарги та особисто викладати аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви;

- у непроведенні об`єктивної та всебічної перевірки звернення ОСОБА_1 від 20 січня 2021 року, зареєстрованого 25 січня 2021 року за № 1254М-3-01.2021/17999, що суперечить вимогам статті 19 Закону № 393/96-ВР щодо обов`язку проводити перевірку звернення об`єктивно та всебічно;

2) зобов`язати ВРУ провести об`єктивну та всебічну перевірку звернення ОСОБА_1 від 20 січня 2021 року та здійснити реалізацію заявлених позивачем законних прав, гарантованих статтею 18 Закону № 393/96-ВР, а саме: права особисто викладати аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, брати участь у перевірці поданої скарги та права бути присутнім при розгляді скарги, зокрема, шляхом запрошення ОСОБА_1 на засідання відповідного органу, що розглядатиме його скаргу, або в інший спосіб, який забезпечить реалізацію заявлених ОСОБА_1 законних прав.

Рішенням Верховного Суду від 6 вересня 2021 року у справі №160/2743/21 адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність ВРУ стосовно перевірки та розгляду його звернення від 20 січня 2021 року №1254М-3-01.2021/17999; зобов`язано відповідача повторно розглянути вказане звернення відповідно до вимог Конституції України та Закону №393/96-ВР з урахуванням висновків, викладених у мотивувальній частині цього рішення. В іншій частині позову відмовлено.

За результатом апеляційного перегляду рішення Верховного Суду від 6 вересня 2021 року в частині задоволених позовних вимог у справі №160/2743/21 Великою Палатою Верховного Суду ухвалено постанову від 7 липня 2022 року, у якій зроблено правовий висновок, згідно з яким після прийняття рішення суб`єктом владних повноважень за результатами розгляду звернення неправомірність окремих дій чи бездіяльності цього суб`єкта владних повноважень під час розгляду звернення не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправним рішення, прийнятого за наслідками розгляду звернення.

При цьому, рішення Верховного Суду від 06 вересня 2021 року у справі №160/2743/21 в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивачем у цій справі не оскаржено.

В контексті встановлених обставин у справі №160/2743/21 формуючи правовий висновок Велика Палата Верховного Суду у постанові від 7 липня 2022 року виходила з того, що надавши позивачу відповідь листом від 04 лютого 2021 року №04-25/17-32537 Комітет фактично повідомив ОСОБА_1 про розгляд його звернення від 20 січня 2021 року, а тому належним способом захисту порушеного, на думку позивача, права є не оскарження окремих дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень під час розгляду звернення (у цьому випадку незапрошення позивача на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; непроведення об`єктивної та всебічної перевірки звернення), а оскарження рішення цього суб`єкта владних повноважень, прийнятого за результатами розгляду звернення (скарги).

За змістом обставин у справі, що розглядається, Позивач звернувся до Відповідача із заявою від 27 серпня 2021 року щодо внесення змін до Закону №3674-VI в частині звільнення фізичних осіб від сплати судового збору за подання до адміністративного суду позову щодо захисту права на інформацію відповідно до Закону України від 2 жовтня 1992 року №2657-XII «Про інформацію» та Закону України від 13 січня 2011 року №2939-VI «Про доступ до публічної інформації».

Дане звернення було зареєстровано в Апараті ВРУ 31 серпня 2021 року за №19131М-1-08.2021/273101 та передано на розгляд до Комітету Верховної Ради України з питань фінансів, податкової та митної політики, про що письмово повідомлено ОСОБА_1 у листі від 31 серпня 2021 року за №09/15-2021/273523.

Листом «Щодо розгляду звернення» від 8 вересня 2021 року №04-32/13-2021/280528 Комітетом з питань фінансів, податкової та митної політики ВРУ Позивача повідомлено про розгляд у Комітеті звернення Позивача щодо необхідності внесення змін до частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» щодо «позбавлення зобов`язання фізичної особи сплачувати судовий збір за подання позовної заяви щодо порушення права на інформацію», а також зазначено, що позицію Позивача доведено до відома народних депутатів України як суб`єктів права законодавчої ініціативи.

Відповідно до статті 89 Конституції України Верховна Рада України для здійснення законопроектної роботи, підготовки і попереднього розгляду питань, віднесених до її повноважень, виконання контрольних функцій відповідно до Конституції України створює з числа народних депутатів України комітети Верховної Ради України та обирає голів, перших заступників, заступників голів та секретарів цих комітетів.

Частиною першою статті 1 Закону України від 4 квітня 1995 року №116/95-ВР «Про комітети Верховної Ради України» (надалі також - Закон №116/95-ВР) визначено Комітет Верховної Ради України (далі - комітет) як орган Верховної Ради України, який утворюється з числа народних депутатів України для здійснення за окремими напрямами законопроектної роботи, підготовки і попереднього розгляду питань, віднесених до повноважень Верховної Ради України, виконання контрольних функцій.

Згідно зі статтями 11 та 12 Закону №116/95-ВР Комітети Верховної Ради України здійснюють, зокрема, законопроектну функцію, яка полягає в: 1) розробці проектів законів, інших актів Верховної Ради України; 2) попередньому розгляді та підготовці висновків і пропозицій щодо законопроектів, внесених суб`єктами законодавчої ініціативи на розгляд Верховної Ради України; 3) доопрацюванні за дорученням Верховної Ради України окремих законопроектів за наслідками розгляду їх у першому та наступних читаннях (за винятком прийнятих Верховною Радою України актів у цілому); 4) попередньому розгляді та підготовці висновків і пропозицій щодо проектів загальнодержавних програм економічного, науково-технічного, соціального, національно-культурного розвитку, охорони довкілля, а також наданні згоди на обов`язковість чи денонсацію міжнародних договорів України; 5) узагальненні зауважень і пропозицій, що надійшли до законопроектів; 6) внесенні пропозицій щодо перспективного планування законопроектної роботи.

Пунктом 11 частини першої статті 16 Закону №116/95-ВР зобов`язано Комітети при здійсненні законопроектної функції вивчати громадську думку, розглядати звернення громадян, об`єднань громадян, результати всеукраїнського референдуму, будь-які пропозиції, що свідчать про потребу в прийнятті нових законодавчих актів або у внесенні змін до законодавчих актів, і, в разі необхідності, готувати відповідні проекти актів та вносити їх на розгляд Верховної Ради України.

Постановою Верховної Ради України від 29 серпня 2019 року №19-IX (надалі також - Постанова №19-IX) утворено комітети Верховної Ради України дев`ятого скликання, зокрема й Комітет з питань фінансів, податкової та митної політики, до предмету відання якого віднесено: грошово-кредитна політика; банки та банківська діяльність; валютне регулювання та валютний нагляд; ринок капіталів та інші регульовані ринки; цінні папери, похідні фінансові інструменти (деривативи); діяльність небанківських фінансових установ; страхова діяльність; функціонування фінансових ринків та запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом; функціонування платіжних систем; захист прав споживачів фінансових послуг та гарантування вкладів фізичних осіб; cистема оподаткування, загальнодержавні податки і збори (мита, плата, інші обов`язкові платежі), місцеві податки та збори, парафіскалітети, інші доходи бюджетів неподаткового характеру, єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а також інші нарахування на фонд оплати праці; організація та діяльність податкових органів; податкові пільги; правове регулювання податкового контролю; податковий борг та/або податкові зобов`язання; митна справа та митний тариф; діяльність митних органів; законодавче регулювання ринку спирту, алкоголю і тютюну; діяльність із випуску та проведення лотерей, оподаткування суб`єктів такої діяльності, гральний бізнес; бухгалтерський облік та звітність, аудиторська діяльність.

Як встановлено Судом, зміст поданої заяви Позивача від 27 серпня 2021 року зводився до необхідності внесення змін до Закону України «Про судовий збір» щодо звільнення фізичної особи від сплати судового збору за подання позовної заяви щодо порушення права на інформацію.

У відповідь на цю заяву листом від 8 вересня 2021 року №04-32/13-2021/280528 Комітетом з питань фінансів, податкової та митної політики ВРУ повідомлено Позивача про розгляд у цьому Комітеті поданого звернення Позивача та повідомлено, що позицію Позивача доведено до відома народних депутатів України як суб`єктів права законодавчої ініціативи.

Тобто, Комітетом з питань фінансів, податкової та митної політики ВРУ фактично здійснено розгляд звернення (заяви) Позивача від 27 серпня 2021 року, тобто вчинено дії щодо фактичного розгляду звернення, й надано відповідь.

Натомість предметом заявленого позову у цій справі Позивачем визначено не протиправність такого рішення, а саме бездіяльність Відповідача під час розгляду звернення від 27 серпня 2021 року, яка полягає в невиконанні зобов`язання згідно зі статтею 19 Закону України «Про звернення громадян»: на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; ненаданні обґрунтованої відповіді на скаргу від 27 серпня 2021 року; а також зобов`язання Відповідача повторно провести перевірку та розгляд звернення Позивача від 27 серпня 2021 року.

При цьому, надана на звернення (заяву) від 27 серпня 2021 року відповідь Комітету з питань фінансів, податкової та митної політики ВРУ у листі «Щодо розгляду звернення» від 8 вересня 2021 року №04-32/13-2021/280528 не є предметом оскарження у цій справі та не оскаржувалась Позивачем попередньо.

Повертаючись до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 7 липня 2022 року у справі №160/2743/21 колегія суддів враховує сформований Великою Палатою підхід в контексті правовідносин подібних з цією справою, за якого у випадку надання суб`єктом владних повноважень заявнику відповіді на його звернення належним способом захисту порушеного права заявника є оскарження рішення цього суб`єкта владних повноважень, прийнятого за результатами розгляду звернення (скарги). Неправомірність окремих дій чи бездіяльності цього суб`єкта владних повноважень під час розгляду звернення (незапрошення позивача на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; непроведення об`єктивної та всебічної перевірки звернення) може бути підставами позову про визнання протиправним рішення, прийнятого за наслідками розгляду звернення, але не може бути предметом окремого позову.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду у цій же постанові від 7 липня 2022 року у справі №160/2743/21, спір, предметом якого є неправомірність окремих дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень під час розгляду звернення, не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Такий підхід узгоджується зі сталою та послідовною практикою Верховного Суду в аспекті можливості оскарження дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень після настання певних юридично значимих наслідків.

Аналогічно як і у постанові від 7 липня 2022 року справі №160/2743/21, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 8 вересня 2021 року по справі №816/228/17 (яка стосується інших правовідносин, але демонструє сталий підхід до вирішення спорів у справах, в яких суб`єктом владних повноважень вже прийнято рішення) було сформовано правовий висновок, який зводиться до того, що самостійно неправомірність дій контролюючого органу при призначенні і проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставою позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідком такої перевірки. ВП ВС вказала на те, що такі позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку жодного судочинства, що є підставою для закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України.

Враховуючи наведене, є неприйнятними посилання Позивача на висновки Верховного Суду у постановах від 31 січня 2019 року у справі №826/12287/16, від 22 квітня 2020 року у справі №826/13116/16, від 2 липня 2020 року у справі №361/4237/17, від 19 серпня 2021 року у справі №464/7343/17, оскільки Судом у кожній з цих справ зроблено тлумачення в аспекті правильного застосування та практичної реалізації положень статей 18 та 19 Закону №393/96-ВР, зокрема й права на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу.

Так, предметом оскарження у справі №826/12287/16 були дії відповідача щодо вирішення вимоги « 11)» заяви позивача щодо його права особисто викласти арґументи особі, яка перевіряла його заяву. За обставинами у справі №826/12287/16 відповідачем було повідомлено позивача про те, що згідно зі статтями 18, 19 Закону України «Про звернення громадян» особа може бути запрошеною до вирішення її заяви чи скарги лише у випадку проведення засідання, тобто колегіального розгляду. Роблячи висновки у цій справі Верховний Суд виходив з того, що ані Закон України «Про звернення громадян», ані будь-який інший нормативний акт не ставить у залежність можливість реалізації права особи особисто викласти аргументи особі, що перевіряла його скаргу, від форми розгляду цієї скарги (колегіально, одноособово тощо).

У справі ж №826/13116/16 предметом оскарження позивача була саме відповідь на його звернення. Визнаючи помилковими висновки судів попередніх інстанцій щодо відсутності порушення прав позивача, визначених Законом №393/96-ВР стосовно розгляду заяви без участі безпосередньо самого заявника, у постанові від 22 квітня 2020 року у тій справі Суд виходив з того, що розглядаючи звернення позивача у місячний термін та володіючи інформацією про адресу місця його проживання відповідач мав достатні можливості щодо своєчасного повідомлення позивача засобами поштового зв`язку про дату та час розгляду порушеного у зверненні питання.

У постанові від 2 липня 2020 року у справі №361/4237/17, на яку також посилається Позивач, Верховний Суд наголосив, що рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог щодо порушення вимог статей 15, 18 Закону №393/96-ВР (Броварською міською радою Київської області не забезпечено право позивачу на участь у розгляді заяв), у зазначеній частині не оскаржувалося відповідачем, не було предметом апеляційного перегляду та, відповідно, й предметом касаційного перегляду. Водночас, Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції про те, що відмова позивачу з приводу запровадження порядку надання земельних ділянок зі створенням черг саме по собі не порушує прав позивача, які б підлягали захисту в обраний ним спосіб. Натомість право позивача на отримання земельної ділянки з урахуванням пільг підлягає захисту шляхом оскарження саме рішень, дій чи бездіяльності Броварської міської ради щодо розгляду заяви про надання земельної ділянки.

У постанові ж від 19 серпня 2021 року у справі №464/7343/17, до висновків у якій також покликається Позивач, Верховним Судом закцентовано на необхідності врегулювання органами публічної влади «правової процедури», яка визначає критерії справедливого ставлення органів публічної влади до особи, з огляду на що, в аспекті предмету оскарження у справі №464/7343/17 (припис Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності) Судом й враховано виявлені суттєві порушення процедури прийняття відповідачем оскаржуваного припису.

Тому слід враховувати, що інші аспекти спірних правовідносин та інше обґрунтування відповідного позову, що досліджувалось Судом у межах справ, на які посилається Позивач, не дає підстав для висновку про подібність спірних правовідносин на противагу аналогічним обставинам, що є ключовим для визначення правовідносин подібними.

Отже, за подібних з цією справою обставин Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 7 липня 2022 року у справі №160/2743/21 зроблено правовий висновок, що дії/бездіяльність ВРУ в цій справі не можуть бути предметом судового оскарження окремо від рішення відповідача, прийнятого за результатами розгляду звернення (скарги) ОСОБА_1 , а тому такий спір не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

При цьому поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України провадження у справі, що розглядається, підлягає закриттю в частині заявлених Позивачем вимог, а саме: визнати протиправною бездіяльність Верховної Ради України під час розгляду звернення Позивача від 27 серпня 2021 року, яка полягає в: невиконанні законного зобов`язання згідно зі статтею 19 Закону України «Про звернення громадян»: на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; ненаданні обґрунтованої відповіді на скаргу від 27 серпня 2021 року.

Керуючись статтями 238, 239, 243, 248, 250, 266 КАС України, Суд

У Х В А Л И В :

Клопотання Верховної Ради України про закриття провадження у справі задовольнити частково.

Закрити провадження у справі №990/47/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до Верховної Ради України в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Верховної Ради України під час розгляду звернення ОСОБА_1 від 27 серпня 2021 року, яка полягає в: невиконанні законного зобов`язання згідно зі статтею 19 Закону України «Про звернення громадян»: на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; ненаданні обґрунтованої відповіді на скаргу від 27 серпня 2021 року.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 256 КАС України та може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду впродовж п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя: Н.Є. Блажівська

Судді: І.Л. Желтобрюх

Р.Ф. Ханова

О.О. Шишов

М.М. Яковенко