Справа № 815/149/18
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2022-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2022 р.м. ОдесаСправа № 815/149/18

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції:

м. Одеса;

Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:

03.02.2022 року;

Головуючий в 1 інстанції: Корой С.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді - Єщенка О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Крусяна А.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , неповнолітнього ОСОБА_3 , в інтересах якого діють ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , неповнолітній ОСОБА_3 , в інтересах якого діють ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , звернулись до суду першої інстанції з позовом, в якому просили:

визнати протиправними та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 10.11.2017 року №416-17, №417-17 про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту;

зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , неповнолітнього ОСОБА_3 , в інтересах якого діють ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що в липні 2017 року позивачі звернулись до територіального органу міграційної служби із заявою про визнання біженцями або особами, що потребують додаткового захисту. З посиланням на наявність обґрунтованих побоювань за своє життя та здоров`я у разі повернення до країни походження, неможливість скористатись захистом своєї країни через опозиційну політичну діяльність, а також наявність ризиків переслідування у разі повернення до країни походження, вважають, що їх заява відповідає всім критеріям, передбаченим п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таким чином, рішення відповідача є необ`єктивними та не ґрунтуються на законі, а тому підлягають скасуванню в судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2018 року адміністративний позов задоволено частково.

Суд визнав протиправними та скасував рішення ДМС України від 10 листопада 2017 року №416-17 і №417-17.

Зобов`язав ДМС України повторно розглянути заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В іншій частині позову суд відмовив.

Поставною Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2018 року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2018 року скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні адміністративного позову.

Постановою Верховного Суду від 30 вересня 2021 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 .

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2018 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2018 року скасовано.

Адміністративну справу №815/149/18 направлено на новий розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.

Скасовуючи судові рішення у цій справі, Верховним Судом зазначено, що за змістом оспорюваних рішень від 10 листопада 2017 року №417-17, №416-17 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом із її неповнолітньою дитиною - ОСОБА_3 відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Водночас, суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, скасував зазначені рішення повністю, однак зобов`язав ДМС України повторно розглянути заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З посиланням на положення ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI та абз. 2 п. 6.5. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 року №649, Верховний Суд виходив з того, що, якщо неповнолітня особа супроводжується одним з батьків (або двома) або іншим членом сім`ї, які відповідають за неї, і якщо ця особа просить про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, то цей статус для неповнолітньої особи буде визначатися, виходячи з принципу єдності сім`ї.

У зв`язку із чим, касаційний суд визначив, що усупереч викладеному, суди попередніх інстанцій не дослідили чи подано позовну заяву особисто від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , чи тільки в інтересах останнього.

Під час нового розгляду справи судом першої інстанції одержано пояснення, якими підтверджено подання позову у цій справі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , неповнолітнім ОСОБА_3 , в інтересах якого діють ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , неповнолітнього ОСОБА_3 , в інтересах якого діють ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , - задоволено частково.

Суд визнав протиправними та скасував рішення Державної міграційної служби України №16-17 та №417-17 від 10.11.2017 року.

Зобов`язав Державну міграційну службу України повторно розглянути заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

В решті позовних вимог суд відмовив.

Проаналізувавши положення п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Конвенції про статус біженців 1951 року, суд першої інстанції виходив з того, що поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Дослідивши доводи заявників та матеріали особової справи, суд першої інстанції встановив відсутність підтвердження того, що притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності відбулось за політичних, національних чи релігійних мотивів (підстава звернення за захистом).

Одночасно, з посиланням на приписи п. 2.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649, та не дослідження відповідачем заяви особи з урахуванням оновленої інформації по країні походження, суд першої інстанції визначив не підтвердженими рішення відповідача на відповідність критерію обґрунтованості та законності, а відтак - передчасними висновки про відсутність обставин для визнання позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

В апеляційній скарзі Державна міграційна служба України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та обставинам справи і помилково не враховано, що проведений співробітниками міграційної служби аналіз наданої позивачем ( ОСОБА_1 ) інформації та документів свідчив про відсутність фактів політичного переслідування особи в країні громадянської належності, у тому числі:

позивач офіційно не був членом політичних партій або організацій, які є опозиційними до діючої російської влади, публічне висловлювання власної позиції відбувалось лише у вигляді участі в декількох пікетах протягом 2013, 2014 та 2017 роках, будь-яких переслідувань або дискримінації з боку влади країни громадянської належності за участь в акціях не зазнав;

елемент «інформаційної війни» позивача проти російської влади в соціальній мережі «Вконтакті» свідчить про можливе існування в особи певних особистих поглядів, однак не вважається елементом політичної діяльності або висловлення власної політичної позиції;

елемент кримінального переслідування позивача за ч. 1 ст. 282, ч. 1 ст. 280 КК РФ не має відношення до переслідування за політичні переконання. При цьому, визнання особою своєї вини у скоєнні злочинів, відбуття відповідного покарання, відсутність будь-яких подальших проблем із державними органами країни громадянської належності свідчить про відсутність елементів переслідування особи державною владою за ознакою політичних переконань. Останнє кримінальне переслідування позивача на території РФ пов`язане із зберіганням та вживанням наркотичних речовин, що не має відношення до конвенційних ознак визначення статусу біженця.

Одночасно, звернення позивачки ( ОСОБА_2 ) за міжнародним захистом з причини переслідування її чоловіка, ОСОБА_1 , правоохоронними структурами РФ через здійснення ним пропаганди проти діючої влади країни громадянської належності, свідчить про відсутність особистих переслідувань особи в країні громадянської належності. Аналіз особової справи позивачки підтверджував уникнення особи від відповідей на конкретні питання, які стосувались її чоловіка, та не володіння інформацією про певні моменти їх спільного життя, у тому числі:

позивачка не змогла надати детального опису подій затримання її чоловіка та подальших слідчих дій із ним;

позивачка не володіє інформацією про перебування її чоловіка на обліку у нарколога;

позивачка не володіє детальною інформацією про політичну активність її чоловіка;

позивачка не надала інформації, чим саме був її чоловік був не задоволений, перебуваючи в країні громадянської належності;

позивачка повідомила про те, що під час арештів до її чоловіка було застосовано фізичне насильство з боку співробітників правоохоронних структур, хоча особисто ОСОБА_1 вказаної інформації не зазначав.

Таким чином, апелянт вказує, що проведеним аналізом матеріалів особових справ неможливо обґрунтувати причину виїзду позивачів з РФ з позиції визнання біженцями в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни громадянської належності особи не зазнавали і не зазнають жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», з огляду на відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

При цьому, апелянт наголошує, що інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом. Елемент кримінального переслідування позивача не містить ознак дискримінації у сфері порушення основоположних прав і свобод людини, а матеріали проведених співбесід дає обґрунтовані підстави вважати, що позивач виїхав з країни громадянської належності саме з метою уникнення покарання за здійснені кримінальні правопорушення.

Аналогічним чином, за представленою позивачами інформацією разом з інформацією по країні походження підтверджується відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачам додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивачів нелюдського поводження або катування у разі повернення до країни громадянської належності, в регіоні постійного проживання позивачів наразі відсутні будь-які збройні конфлікти.

Наведені обставини у сукупності, а також те, що прибуття заявників в Україну фактичною пов`язане із пошуками шляхів легалізації свого становища та економічними міркуваннями, свідчать про відсутність у позивачів умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», для надання статусу біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, підтверджують обґрунтованість та правомірність рішень відповідача та відсутність підстав для задоволення поданої позовної заяви.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачів посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для скасування судового рішення.

Заперечуючи проти обґрунтованості доводів та вимог апеляційної скарги, представник позивачів зазначає, що визнання ОСОБА_1 винним у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 282, ч. 1 ст. 280 КК РФ, та призначення йому покарання на підставі вироку суду відбулось виключно за політичних мотивів, оскільки розповсюджена ним інформація не мала расистських чи ксенофобських висловлювань. В подальшому, після зняття з обліку федеральної служби виконання покарань позивач продовжив активну громадську діяльність та розповсюдження інформації щодо неправомірних дій зі сторони країни громадянської належності по відношенню до України та проведення бойових дій по захопленню територій України (Донецької, Луганської областей та Автономної Республіки Крим), що й стало підставою для наступних кримінальних переслідувань у вигляді сфабрикованих кримінальних справ.

В порядку, передбаченому п. 9 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та наказом МОЗ України від 04.03.2002 року №82, ОСОБА_1 пройдено медичний огляд та компетентним українським органом не було встановлено факту споживання або наявності наслідків споживання ним наркотичних речовин, чим ставиться під сумнів обґрунтованість вироку суду, прийняте у зв`язку із кримінальним правопорушенням щодо зберігання та вживання наркотичних речовин.

У тому числі, з посиланням на положення ч.ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», звернення ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту підлягає розгляду з урахуванням обставин, повідомлених її чоловіком, та дослідженням причин неможливості перебування на батьківщині разом із їх спільною дитиною.

Представник додає, що вирішальним для прийняття родиною позивачів рішення про залишення країни громадянської належності став обстріл невідомими особами будинку батьків ОСОБА_2 та відмова місцевих правоохоронних органів у відкритті кримінального провадження з приводу вказаної події. Об`єктивне побоювання позивачів за своє життя підтверджується і тим, що позивачі покинули країну громадянської належності, не дочекавшись повного розрахунку за місцем роботи ОСОБА_2 , видачі їй наказу про звільнення та трудової книжки.

Про розгляд справи позивачі повідомлялись шляхом надсилання за вказаною ними у позові поштовою адресою копій процесуальних матеріалів, у тому числі копії апеляційної скарги та повісток про виклик у судове засідання, проте суду повернуто поштове відправлення із відміткою від 13.07.2022 року «адресат відсутній за вказаною адресою». Апеляційним судом вживались додаткові заходи щодо сповіщення учасників про розгляд адміністративної справи, зокрема, спроби сповістити позивачів про надходження апеляційної скарги на рішення суду та виклик у судове засідання засобами телефонного зв`язку, проте за вказаними у позові номерами телефону позивачі не відповідали.

Додатково, матеріали апеляційного провадження були надіслані представнику позивачів за наявною в матеріалах справи електронною адресою. Учасник скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу, зазначивши про проведення розгляду справи без його участі.

Про розгляд справи апелянт повідомлений, про що свідчать відомості про доставлення процесуальних матеріалів до електронного кабінету учасника.

Апелянт скористався своїм правом та звернувся до апеляційного суду із заявою про розгляд справи без його участі.

З огляду на те, сторони повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, учасники заявили клопотання про розгляд справи без їх участі, а також враховуючи достатність доказів для вирішення справи за наявними матеріалами, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до вимог п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є громадянами російської федерації.

Згідно Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

02.07.2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їхній неповнолітній син ОСОБА_3 виїхали з російської федерації. Державний кордон перетнули легально на підставі внутрішніх паспортів громадян російської федерації на контрольно-пропускному пункті «Плетенівка» та одразу ж звернулись на прикордонному пункті за захистом в Україні.

У поданій заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, причина звернення ОСОБА_1 за міжнародним захистом обґрунтована переслідуванням правоохоронними структурами РФ за політичну діяльність та підтримку української влади.

Згідно матеріалів особової справи, з 2013 року ОСОБА_1 є співзасновником організації «Правий Курган», яка мала вигляд групи у соціальній мережі «Вконтакті» та висвітлювала неправомірну діяльність російської влади в мережі Інтернет. До вказаної організації, зі слів особи, входили невстановлені патріоти, націоналісти, футбольні фанати тощо. В 2014 році зазначену групу було заблоковано, а заявника було офіційно обвинувачено за ч. 1 ст. 282, ч. 1 ст. 280 КК РФ (публічні заклики до екстремістської діяльності, збудження ненависті або ворожнечі та приниження людської гідності). Вироком Курганського міського суду Курганської області від 21 липня 2014 року особу було визнано винним у скоєнні зазначених злочинів та призначено покарання у вигляді штрафу (30 000 російських рублів) та 180 годин обов`язкових робіт. Заявник розповів, що після відбуття покарання він продовжив критикувати діючу владу у соціальних мережах, приймав участь у мітингах та одиночних пікетах у м. Курган, розповсюджував інформацію про конфлікт на сході України в мережі Інтернет. Додатково, зі слів особи, у 2016 році на нього були сфабриковані кримінальні справи за злочини, пов`язані із незаконним обігом наркотичних речовин (ч. 1 ст. 228, ч. 2 ст. 228 КК РФ, незаконне збереження наркотичних речовин у значних та великих розмірах), в результаті чого заявник до виїзду з РФ був обмежений у виїзді під розписку.

Заявник - ОСОБА_1 вважає, що у разі повернення до РФ на нього очікуватиме довготривале позбавлення волі за сфабриковані кримінальні справи в країні громадянської належності.

Під час звернення до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особою, ОСОБА_1 були надані окрім інших, наступні документи:

- обвинувачення за кримінальної справою №40-0097-14 у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 282, ч. 1 ст. 280 КК РФ;

- вирок Курганського міського суду Курганської області від 21 липня 2014 року;

- довідка про звільнення від покарання від 08 листопада 2014 року;

- постанова про закінчення виконавчого провадження від 12.12.2014 року;

- копія листа Росфінмоніторингу від 26 лютого 2015 року №01-04-06/3655 та витяг з веб-сторінки вказаної організації;

- копія витягу з веб-сайту misto.kh.ua, а саме: витяги зі сторінки особи в соціальній мережі ok.ru;

- копія вироку Курганського міського суду від 16 лютого 2016 року за судовою справою №1-359/2016;

- копія вироку Курганського міського суду від 24 лютого 2016 року за судовою справою №1-343/2016.

У поданій заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, причина звернення ОСОБА_2 за міжнародним захистом обґрунтована переслідуванням її чоловіка, ОСОБА_1 , правоохоронними структурами РФ через здійснення ним пропаганди проти діючої російської влади. Заявниця повідомила, що у 2014 році на її чоловіка було сфабриковано кримінальну справу за ознаками екстремізму, а у 2016 році заведено кримінальну справу через зберігання наркотичних речовин, зазначені обставини стали вирішальними для прийняття рішення щодо виїзду з РФ.

Додатково встановлено, що особисто заявниця не зазнавала жодних переслідувань під час проживання у РФ за ознаками громадянства, національності (етнічної належності), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Заявниця вважає, що у разі повернення до РФ в неї можуть виникнути певні проблеми із російськими правоохоронними структурами саме через діяльність її чоловіка.

09.10.2017 року за особовою справою №2017OD0133 ГУ ДМС в Харківській області складено висновок про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, за результатом аналізу заяви за міжнародним захистом і доданих матеріалів, співбесід із заявником, управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції досліджено, що особа не сповідує жодну з релігій, чим не спостерігається переслідувань або дискримінації особи у країні громадянської належності за вищевказаними ознаками.

Також, управлінням враховано, що:

заявник не був членом політичних партій або організацій, які є опозиційними до діючої російської влади, публічне висловлювання відбувалось лише у вигляді участі особи в декількох пікетах протягом 2013, 2014, 2017 роках, будь-яких переслідувань або дискримінації з боку російської влади за участь у вказаних акціях заявник не зазнавав;

елемент «інформаційної війни» заявника проти російської влади в соціальній мережі «Вконтакті» свідчить про можливе існування в особи певних особистих поглядів, водночас не вважається елементом політичної діяльності або висловленням власної політичної позиції. Підтвердити або спростувати політичну активність заявника у вказаній соціальній мережі не передбачається можливим, оскільки, зі слів особи, група «Правий Курган» на даний момент закрита, а соціальна мережа «Вконтакті» є заблокованою в Україні;

заявник підтримує діяльність «правих» організацій, приймав участь у незначній кількості публічних акцій, висловлював власні думки у соціальних мережах. Будь-яких переслідувань або дискримінації з боку правоохоронних або інших провладних структур РФ за висловлення власної позиції не зазнавав. Порушення кримінальної справи відбулось через розпалювання особою міжнаціональної ворожнечі та екстремістські заклики у соціальних мережах, зазначене було підтверджено особою під час досудового та судового розслідування справи, призначене покарання заявник відбув у повному обсязі, був звільнений від додаткової відповідальності у 2015 році. Встановлено, що із вказаного періоду до моменту виїзду особи з РФ будь-яких інших кримінальних справ за вищевказаними або подібними статтями КК РФ щодо особи не порушувалось. У зв`язку із чим, не спостерігається елемент переслідування особи владою країни його громадянської належності;

елемент роботи заявника на об`єктах ФСБ РФ наданий лише зі слів заявника та не підтверджений документально, останній запис у представленій особою трудової книжки датований 26.05.2014 року (звільнення з посади генерального директора СК «Моноліт»). Після 2014 року, зі слів особи, він неофіційно працював у компанії «Кісєльов», що об`єктивно вказує на неможливість виконання підрядів на об`єктах спецслужб без офіційного оформлення, допуску до державної таємниці тощо. Додатковою обставиною небажання повертатись до країни громадянської належності шукач захисту зазначає відкриту кримінальну справу за ч.ч. 1, 3 ст. 282 КК РФ. Інформація стосовно кримінальної справи за вказаною статтею КК РФ (збудження ненависті або ворожнечі, приниження людської гідності) є неправдоподібною, відповідно до наявних матеріалів особової справи, у 2016 році на заявника порушено 2 кримінальні справи за ч.ч. 1, 2 ст. 228 КК РФ (незаконне збереження наркотичних речовин у значних та великих розмірах). Відповідно до вироку Курганського міського суду Курганської області від 16 лютого 2016 року у справі №1-359/16 становлено, що 06.12.2015 року заявника було виявлено за адресою проживання у м. Курган у стані наркотичного сп`яніння, у помешканні знайдено наркотичні речовини у великому розмірі. З урахуванням повної згоди особи із обвинуваченням його було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 228 КК РФ, особу було засуджено на 4 роки позбавлення волі (умовно) з випробувальним терміном 2 роки 6 місяців. Відповідно до вироку Курганського міського суду Курганської області від 24 лютого 2016 року у судовій справі №1-343/2016, заявник зберігав вдома наркотичні речовини у значній кількості, провину визнав повністю та отримав покарання у вигляді 1 року обмеження свободи. З зазначених матеріалів (копії судових вироків) додатково вбачається, що заявник перебуває на обліку нарколога за місцем проживання. Відповідно до пояснень особи, до травня 2017 року він перебував під розпискою про невиїзд, на момент виїзду особи на територію України термін дії розписки закінчився.

Таким чином, твердження особи щодо фальсифікації проти нього кримінальних справ правоохоронними структурами РФ, які можуть бути пов`язані із його політичними переконаннями, не можуть бути прийняті територіальним підрозділом. Аналіз наявних матеріалів особової справи та пояснень шукача захисту очевидно вказує на те, що останнє його кримінальне переслідування на території РФ пов`язане із зберіганням та вживанням наркотичних речовин, що не має відношення до конвенційних ознак визначення статусу біженця.

Аналізом матеріалів особової справи встановлено, що під час проживання у країні громадянської належності заявник не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Зокрема, встановлено, що заявник не переслідувався під час проживання у країні громадянської належності за ознаками раси, національності, етнічної належності або громадянства, що було з`ясовано під час співбесід та аналізу матеріалів особової справи. Елемент переслідування особи за політичні переконання було спростовано під час аналізу відповідного елементу клопотання та визнано неправдоподібним. Матеріали особової справи свідчать, що заявник зазнав лише кримінального переслідування у країні громадянської належності, зазначені елементи були проаналізовані та вони не мають ніякого відношення до конвенційних ознак визначення статусу біженця. Додатково встановлено відсутність елементів належності особи до певної соціальної групи та ймовірність переслідування за вказаною ознакою.

Також, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Встановлено, що під час проживання особи у РФ його основоположні права та свободи не порушувались, у разі повернення до країни громадянської належності немає підстав вважати, що особі загрожуватиме смертна кара, тортури, нелюдське або таке, що принижує гідність поводження або покарання. В регіоні постійного проживання особи відсутні відкриті збройні конфлікти, соціально-політична та економічна ситуація у Курганській області РФ є стабільною на рівні інших регіонів (досліджено інформацію про соціально-економічне положення області за період січень-серпень 2017 року).

Додатково встановлено, що шукач захисту не вважає Україну останньою країною для постійного проживання, а має наміри переселитись до Фінляндії або США, що характеризує особу як «мігранта» у визначенні УВКБ ООН.

Аналізом матеріалів особової справи було встановлено, що факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянської належності не можуть бути підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішенням Державної міграційної служби України від 10.11.2017 року №417-17, на підставі вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок ГУ ДМС в Одеській області про відсутність умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

09.10.2017 року за особовою справою №2017OD0134 ГУ ДМС в Харківській області складено висновок про відмову ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, за результатом аналізу заяви за міжнародним захистом, співбесіди із заявником, управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції досліджено, що звернення особи обґрунтовано переслідуванням її чоловіка, ОСОБА_1 , правоохоронними структурами РФ через здійснення ним пропаганди проти діючої російської влади. Заявниця повідомила, що у 2014 році на її чоловіка було сфабриковано кримінальну справу за ознаками екстремізму, а у 2016 році заведено кримінальну справу через зберігання наркотичних речовин, зазначені обставини стали вирішальними для прийняття рішення щодо виїзду з країни громадянської належності. Додатково встановлено, що особисто заявниця не зазнавала жодних переслідувань під час проживання у РФ за ознаками громадянства, національності (етнічної належності), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З огляду на те, що заявниця вважає, що у разі повернення до країни громадянської належності в неї можуть виникнути певні проблеми із російськими правоохоронними структурами саме через діяльність її чоловіка та приймаючи до уваги відсутність елементів особистих переслідувань заявниці в країні громадянської належності та факт виїзду з РФ у складі родини, міграційною службою визначено за необхідне аналізувати особову справу заявниці в контексті аналізу особової справи її чоловіка №2017OD0133.

Так, за результатом аналізу заяви за міжнародним захистом, співбесіди із заявником, управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції досліджено, що заявник не сповідує жодну з релігій, чим не спостерігається переслідувань або дискримінації особи у країні громадянської належності за вищевказаними ознаками.

Аналізом матеріалів особової справи встановлено, що під час проживання у країні громадянської належності заявниця не зазнавала жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Зокрема, встановлено, що заявниця не переслідувалась під час проживання у країні громадянської належності за ознаками раси, національності, етнічної належності або громадянства, що було з`ясовано під час співбесід та аналізу матеріалів особової справи. Елемент переслідування її чоловіка за політичні переконання було спростовано під час аналізу відповідного елементу клопотання та визнано неправдоподібним. Матеріали особової справи свідчать, що чоловік заявниці зазнав лише кримінального переслідування у країні громадянської належності, зазначені елементи були проаналізовані та вони не мають ніякого відношення до конвенційних ознак визначення статусу біженця. Додатково встановлено відсутність елементів належності особи до певної соціальної групи та ймовірність переслідування за вказаною ознакою.

Також, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявниці можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявниці додаткового захисту в Україні згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Встановлено, що під час проживання особи у РФ її основоположні права та свободи не порушувались, у разі повернення до країни громадянської належності немає підстав вважати, що особі загрожуватиме смертна кара, тортури, нелюдське або таке, що принижує гідність поводження або покарання. В регіоні постійного проживання особи відсутні відкриті збройні конфлікти, соціально-політична та економічна ситуація у Курганській області РФ є стабільною на рівні інших регіонів (досліджено інформацію про соціально-економічне положення області за період січень-серпень 2017 року).

Додатково встановлено, що чоловік заявниці не вважає Україну останньою країною для постійного проживання, а має наміри переселитись до Фінляндії або США, що характеризує особу як «мігранта» у визначенні УВКБ ООН.

Аналізом матеріалів особової справи було встановлено, що факти, повідомлені заявницею стосовно власних переслідувань в країні громадянської належності не можуть бути визнаними підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішенням Державної міграційної служби України від 10.11.2017 року №416-17, на підставі вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок ГУ ДМС в Одеській області про відсутність умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ОСОБА_2 та її неповнолітній дитині ОСОБА_3 відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Отримавши повідомлення про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , неповнолітній ОСОБА_3 , в інтересах якого діють ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , звернулись за захистом своїх прав та інтересів в судовому порядку.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.

За визначеннями, наведеними у п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI,

біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, є особою, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України від 08.07.2011 року №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України від 08.07.2011 року №3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Згідно із ч. 5 ст. 10 Закону України від 08.07.2011 року №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Слід враховувати, що відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з цим, відповідно до Керівництва з процедур та критеріїв статусу біженця, наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, які розділяються владою, сама по собі не є підставою для подання клопотання про надання статусу біженця. Шукач захисту повинен довести, що у нього є достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання. Це передбачає, що прохач є носієм поглядів, які є неприйнятними для влади, оскільки він критикує її політику та методи.

Переслідування слід відрізняти від покарань за злочини закону згідно із звичаєвим правом. Особи, які тікають від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженцем є жертвою чи потенційною жертвою несправедливості, а не особою, що переховується від правосуддя.

Відповідно до п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Також, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватися, зокрема із публікацій у засобах масової інформації.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка намагається себе врятувати від переслідування або покарання за скоєний злочин відповідно до законодавства зі звичаєвим правом не є визнається у якості біженця.

Виходячи з обставин цієї справи, колегія суддів враховує, що заявники є громадянами російської федерації, виїзд з країни громадянської належності здійснили без перешкод, легально, на підставі внутрішніх паспортних документів, державний кордон України перетнули на відповідному кордонному пропускному пункті.

Заявники не сповідують жодну з релігій, чим не спостерігається переслідувань або дискримінації осіб у країні громадянської належності.

Фактично звернення за захистом обґрунтоване переслідуванням ОСОБА_1 правоохоронними структурами РФ за його політичну діяльність та підтримку української влади.

При зверненні за захистом та надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_2 разом її сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керувалась положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», посилаючись на обставини, повідомлені її чоловіком ОСОБА_1 .

Водночас, під час співбесіди з заявниками з`ясовано, що ОСОБА_1 не був членом політичних партій або організацій, які є опозиційними до діючої російської влади.

Публічні висловлювання ОСОБА_1 відбувались у вигляді участі особи в декількох пікетах протягом 2013, 2014, 2017 роках та свідчать про можливе існування в особи певних особистих поглядів.

Будь-яких переслідувань або дискримінації з боку правоохоронних або інших провладних структур країни його громадянської належності не зазнавав.

Вироком Курганського міського суду Курганської області від 21.07.2014 року особа була визнана винною у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 280 КК РФ. Здійснення розпалювання міжнаціональної ворожнечі та екстремістських закликів у соціальних мережах було підтверджено особою під час досудового та судового розслідування справи. Призначене покарання особа відбула у повному обсязі та була звільнена від додаткової відповідальності у 2015 році.

З вказаного періоду до моменту виїзду особи з країни громадянської належності будь-яких інших кримінальних справ за вищевказаними або подібними статтями КК РФ щодо особи не порушувалось.

Пояснення особи щодо наявності відносно неї кримінальної справи за ч.ч. 1, 3 ст. 282 КК РФ (збудження ненависті або ворожнечі, приниження людської гідності) не знайшли свого підтвердження.

Разом з цим, з`ясовано, що у 2016 році на заявника порушено дві кримінальні справи за ч.ч. 1, 2 ст. 228 КК РФ (незаконне збереження наркотичних речовин у значних та великих розмірах).

Вироком Курганського міського суду Курганської області від 16.02.2016 року, з урахуванням повної згоди із обвинуваченням, особу було визнано винною у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 228 КК РФ, та засуджено на 4 роки позбавлення волі (умовно) з випробувальним терміном 2 роки 6 місяців.

Відповідно до вироку Курганського міського суду Курганської області від 24 лютого 2016 року заявник зберігав вдома наркотичні речовини у значній кількості, провину визнав повністю та отримав покарання у вигляді 1 року обмеження свободи.

З зазначених матеріалів (копії судових вироків) додатково вбачається, що заявник перебуває на обліку нарколога за місцем проживання.

Згідно наданих під час співбесіди пояснень, до травня 2017 року особа перебувала під розпискою про невиїзд. На момент виїзду особи на територію України термін дії розписки закінчився.

Матеріали особової справи та пояснення заявника за захистом свідчать, що останнє кримінальне переслідування на території РФ пов`язане із зберіганням та вживанням наркотичних речовин, що не має відношення до конвенційних ознак визначення статусу біженця.

Колегія суддів погоджується із висновками міграційної служби про те, твердження заявника щодо фальсифікації проти нього кримінальних справ правоохоронними структурами РФ, які можуть бути пов`язані із його політичними переконаннями, не знаходять свого підтвердження та спростовуються як визнанням особою своєї вини у вчиненні кримінальних правопорушень так і не оскарженням в установленому порядку судових вироків, відсутністю скарг на дії правоохоронних органів та звернень за судовим захистом тощо.

Матеріали справи жодним чином не дають підстав для висновку про те, що притягнення позивача - ОСОБА_1 до відповідальності у країні громадянської належності за вчинення злочину здійснювалось за ознаками раси, національності, віросповідання, політичних поглядів чи належності до певної соціальної групи.

Елемент кримінального переслідування позивача не містить ознак дискримінації у сфері порушення основоположних прав і свобод людини. Пояснення заявника зводяться до незгоди із кримінальними обвинуваченнями та до визнання неправомірними судових висновків шляхом одержання міжнародного захисту.

З огляду на викладене, відсутні підстави вважати, що здійснення кримінального провадження відносно заявника відбулось з політичних чи національних мотивів.

Також, зі слів ОСОБА_2 , причиною звернення за міжнародним захистом слугувало переслідування її чоловіка правоохоронними структурами РФ через здійснення ним пропаганди проти діючої російської влади, однак, особисто заявниця не зазнавала жодних переслідувань під час проживання у РФ за ознаками громадянства, національності (етнічної належності), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Разом з цим, колегія суддів погоджується із доводами апелянта про те, що інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

У зв`язку із чим, не можуть бути визнані обґрунтованими висновки суду першої інстанції про необхідність повторного розгляду заяв осіб в контексті надання міжнародного захисту з урахуванням доповіді Amnesty International за 2020/21 роки та за відсутності передбачених законодавством підстав щодо заявників.

При цьому, органом міграційної служби досліджено інформацію по країні громадянської належності заявників та встановлено, що в регіоні постійного проживання заявників відсутні відкриті збройні конфлікти, соціально-політична та економічна ситуація є стабільною на рівні інших регіонів.

У разі повернення до країни громадянської належності відсутні підстави вважати, що особі загрожуватиме смертна кара, тортури, нелюдське або таке, що принижує гідність поводження або покарання.

Аналізом матеріалів особових справ підтверджується, що під час проживання у країні громадянської належності заявник не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Зокрема, встановлено, що заявники не переслідувалися під час проживання у країні громадянської належності за ознаками раси, національності, етнічної належності або громадянства. Елемент переслідування осіб за політичні переконання було спростовано під час аналізу відповідного елементу клопотання та визнано неправдоподібним. Матеріали особової справи свідчать, що заявник зазнав лише кримінального переслідування у країні громадянської належності, зазначені елементи були проаналізовані та вони не мають ніякого відношення до конвенційних ознак визначення статусу біженця. Додатково встановлено відсутність елементів належності особи до певної соціальної групи та ймовірність переслідування за вказаною ознакою.

Також, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявників можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» через відсутність доведених фактів загрози їх життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до них смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Додатково встановлено, що шукачі захисту розглядають Фінляндію або США як країни для можливого одержання міжнародного захисту, чим підтверджуються наміри переселитись з України та характеризує осіб як «мігрантів» у визначенні УВКБ ООН.

Отже, колегія суддів погоджується із висновками міграційної служби про те, що повідомлені заявниками обставини не можуть бути визнані підставою для визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У зв`язку із чим, є вірними висновки органу міграційної служби відносно того, що заявниками не доведено факт переслідувань в країні громадської належності за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Враховуючи викладене, оскільки під час звернення щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивачі не навели обґрунтованих прикладів та обставин, які свідчать про їх переслідування, або їх родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, такі обставини не підтверджуються і інформацією по країні громадянської належності заявників, доводи позивачів є очевидно не переконливими, колегія суддів вважає оспорювані рішення міграційної служби обґрунтованими та правомірними і підстав для їх скасування не вбачає.

З огляду на викладене, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають нормам матеріального і процесуального права, а також обставинам справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог ст. 317 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2022 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , неповнолітнього ОСОБА_3 , в інтересах якого діють ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: Н.В. Вербицька

А.В. Крусян