Справа № 640/19760/21
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2022-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2022 року м. Київ № 640/19760/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області

про визнання протиправними дій та рішення, зобов`язання вчинити дії,

стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі також - позивачка, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі також - відповідач, ГУ ПФУ у Київській області), в якому просила суд:

1) визнати бездіяльність відповідача, щодо не поновлення пенсії позивачки протиправною та дискримінаційною, визнати протиправними та дискримінаційними та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії позивачці, що викладене в листі відповідача від 26.05.2021 №1000-0202-8/50908 та визнати протиправними та дискримінаційними дії відповідача стосовно відмови поновити виплату пенсію позивачці;

2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області вчинити дії щодо поновлення виплати пенсії позивачці з 07.10.2009, на вказаний нею банківський рахунок, з нарахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

3) стягнути з відповідача кошти в сумі 100 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної їй протиправними та дискримінаційними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких відповідач відмовив у поновленні пенсії позивачці.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що права громадян України, які постійно проживають за кордоном, на отримання ними пенсійних виплат встановлено рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009. З метою реалізації свого права, як громадянки України, позивачка звернулась до відповідача із заявою про поновлення їй пенсії за віком з 07.10.2009, виплату якої було зупинено у зв`язку з виїздом її за кордон. Проте ГУ ПФУ у Київській області прийняло протиправне рішення про відмову в поновленні пенсії позивачці.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження у справі №640/19760/21 за вказаним позовом та дану справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Від представника відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, де відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову повністю. В обгрунтування своїх заперечень представник ГУ ПФУ у Київській області зазначив, що 05.12.2001 позивачка зверталась із заявою щодо виплати пенсії за шість місяців наперед та припиненням виплати пенсії у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю. Як наслідок виплата пенсії позивачці була припинена. В подальшому рішення органу Пенсійного фонду України про припинення виплати пенсії позивачкою не оскаржувалось. Також з питання поновлення виплати пенсії позивачка у встановленому порядку та з визначеними Порядком №22-1 до Головного управління не зверталась. А саме особа мала звернутися до ГУ ПФУ у Київській області особисто або через представника із заявою відповідно до затвердженої форми, та визначитись із бажанням щодо виплати пенсії у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання за кордон або поновлення виплати пенсії. При цьому, особою мають бути надані наступні документи: документ, що засвідчує місце проживання особи (паспорт або документ відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування; паспорт громадянина України для виїзду за кордон з відповідним записом про виїзд на постійне місце проживання за кордон та довідку або інший документ про зняття з реєстрації місця проживання в Україні.

З огляду на вказане, виходячи з положень п. 2 ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов до висновку про можливість розгляду даної адміністративної справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як стверджує позивачка ( ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та не заперечувалось відповідачем, їй по досягненні пенсійного віку та наявності 34 років страхового стажу була призначена пенсія за віком, яка виплачувалась їй на території України до виїзду за кордон. Перед виїздом за кордон ОСОБА_1 мешкала за адресою: АДРЕСА_1 .

16.12.2001 позивачка виїхала на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль та проживає нині за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому, починаючи з 16.12.2001 позивачка не отримує пенсійних виплат з України.,

30.07.2020 адвокат Мелемед Вадим, як уповноважений представник позивачки, надіслав на поштову адресу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області заяву від 30.07.2020 про поновлення пенсії ОСОБА_1 та просив відповідача повідомити про прийняте рішення за результатами розгляду цієї заяви у встановлений чинним законодавством строк. До цієї заяви представник ОСОБА_1 додав наступні документи: оригінал доручення (довіреності) на представництво інтересів, засвідчену копію посвідчення особи № НОМЕР_1 , видане відділенням МВС в м. Хайфі (Ізраїль); оригінал картки платника податків з відомостями про РНОКПП позивачки; засвідчену копію трудової книжки; особисту заяву позивача про поновлення пенсії, нотаріально посвідчену апостилем.

Також у вказаній заяві було зазначено, що ОСОБА_1 перед виїздом за кордон мешкала за адресою: АДРЕСА_1 та до виїзду за кордон на постійне проживання позивачка отримувала пенсію за віком, яка виплачувалась управлінням праці та соціального захисту населення м. Києва (Києво-Святошинський р-н).

Як стверджує представник позивачки та не заперечував представник відповідача, вказану заяву від 30.07.2020 про поновлення пенсії ГУ ПФУ у Київській області отримало 04.08.2020.

В подальшому, 11.08.2020 представник позивачки (адвокат Мелемед Вадим) надіслав на поштову адресу відповідача в доповнення до попередньо поданої заяви від 30.07.2020 супровідний лист з додатком - листом-повідомленням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 31.07.2020 вих. №8010.4.2-30364/80.3-20 щодо підтвердження громадянства ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З огляду на те, що станом на 18.05.2021 ГУ ПФУ у Київській області не повідомило ані позивачку, ані її представника про прийняте рішення за результатами розгляду заяви прро поновлення пенсії від 30.07.2020, то представник позивачки звернувся до відповідачам із заявою від 18.05.2020 про прийняття відповідного рішення за вказаною заявою.

Своїм листом від 26.05.2021 вих. №1000-2020-8/50908 ГУ ПФУ у Київській області повідомило адвоката Мелемеда Вадима про те, що 05.12.2001 ОСОБА_1 зверталась із заявою щодо виплати пенсії за шість місяців наперед та припиненням виплати пенсії у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю. Виплата пенсії ОСОБА_1 була припинена. Також Головне управління процитувавши положення норм ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV, п. 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зазначило, що заява про поновлення (додаток 1) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (сервісний центр). Відповідно до Порядку за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймається - паспорт або документ відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у т.ч. органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання. Крім того, Головне управління довело до відома визначений постановою правління Пенсійного фонду України «Про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України» від 30.07.2015 №13-1, порядок прийому громадян в органах Пенсійного фонду України.

Не погоджуючись із правомірністю позиції та зазначеною відповіддю відповідача, оформленої листом від 26.05.2021 вих. №1000-2020-8/50908, позивачка (через свого представника) звернулась до суду з цим позовом.

Розглядаючи справи по суті, суд виходив з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Поряд з цим, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Порядок нарахування та виплати пенсії регламентовано Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) та іншими нормативно-правовими актами.

Так, відповідно до ст. 3 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14.01.1998 №16/98-ВР, право на забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням згідно з цими Основами мають застраховані громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено законодавством України, а також міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно із п. 1 ч. 1 та ч. 4 ст. 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Аналізуючи зазначені норми права, суд дійшов висновку, що, за загальним правилом, право на призначення (перерахунок, поновлення) пенсії мають громадяни України та іноземці і особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, на умовах та порядку, передбачених законодавством або міждержавними угодами.

Статтею 1 Закону №1058-ІV встановлено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону №1058-ІV , виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст. 51 Закону №1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Поряд з цим, Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Зокрема, як зазначено в п. 3.3 цього Рішення, оспорюваними нормами Закону №1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 46 Закону №1058-ІV, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Згідно із ч. 2 ст. 49 Закону №1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому статтею 46 цього Закону.

На виконання зазначених норм Закону №1058-IV Правлінням Пенсійного фонду затверджено Порядок №22-1.

Відповідно до п. 1 Порядку №22-1 (у редакції чинній на момент звернення позивачки із заявою про поновлення пенсії), заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Відповідно до п. 1.5. Порядку №22-1, заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України.

Положення п. 1.5 Порядку №22-1 потрібно розуміти так, що ним передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником. При цьому, така заява подається за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, у цьому випадку, до виїзду за кордон.

Відповідно до п. 2.8 Порядку №22-1, поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2) (п. 4.1 Порядку №22-1).

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (п. 4.3 Порядку №22-1).

Виходячи зі змісту наведених вище правових норм суд констатує, що право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом. З 07.10.2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону №1058-ІV. Із цього часу орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Отже, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством. Конституція України та Закон №1058-ІV гарантують всім громадянам України, за певних умов, право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.

При первинному встановленні розміру пенсії орган Пенсійного фонду діє на підставі звернення громадянина із заявою про призначення йому пенсії. У випадках поновлення раніше призначеної пенсії органи Пенсійного фонду діють на підставі цієї ж заяви пенсіонера у строки, встановлені статтею 49 Закону №1058-IV.

При цьому, законодавцем було чітко встановлено, що поновлення виплати пенсії проводиться протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Викладене свідчить про те, що на територіальний орган Пенсійного фонду України як суб`єкта владних повноважень покладено обов`язок з`ясування обставин та наявності умов для відновлення/призначення виплати пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Велика Палата Верховного Суду України у постанові від 20.05.2020 у справі №815/1226/18 дійшла висновку про наступне: «Відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.

У справі, яка розглядається, відповідач не наводить жодних доказів того, що:

- відповідачем або іншими суб`єктами владних повноважень України розроблялися та були прийняті акти, спрямовані на врегулювання ситуації, яка виникла після винесення рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі №25-рп/2009;

- наявна вина позивачки у припиненні виплати пенсії;

- підстава, яка зумовила припинення пенсії, була правомірною (конституційною);

- існують положення закону, який зобов`язує позивачку вживати будь-які дії (подавати заяви, ініціювати позови до суду тощо) для поновлення виплати пенсії, виплата якої була їй припинена Пенсійним фондом України саме на підставі, яка в подальшому була визнана компетентним органом (Конституційним Судом України) неконституційною.

На противагу цьому Велика Палата Верховного Суду наголошує, що позивачка звернулася до територіального органу Пенсійного фонду (вжила активні дії) з проханням поновити виплату пенсії, проте їй було відмовлено в такому поновленні.

Наведе свідчить про те, що така поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонерів, які є громадянами України та проживають за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20.01.2012 у справі «Рисовський проти України». Очевидно, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 у справі №25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно.

Невиконання державою покладених на неї обов`язків щодо соціального забезпечення та захисту громадян породжує масові звернення до суду з позовами про визнання неправомірними дій органів пенсійного фонду, що, серед іншого, підриває довіру громадян до належного виконання всіма суб`єктами владних повноважень своїх функції та до можливості отримати в старості з боку держави в обмін на свою трудову діяльність справедливий соціальний захист."

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачка, через свого представника 30.07.2020 звернулася із заявою до територіального органу Пенсійного фонду України про поновлення виплати пенсії, а 11.08.2020 - надіслала ГУ ПФУ у Київській області додатковий документ у доповнення пакету документів, доданих до вказаної заяви.

Проаналізувавши зміст такої заяви позивачки суд дійшов висновку, що нею було дотримано законодавчо визначених вимог при поданні заяви про поновлення виплати пенсії через уповноваженого представника, а доводи відповідача щодо необхідності подання та оформлення такої заяви у відповідності до редакції Порядку №22-1, яка почала діяти лише з 30.03.2021, суд відхиляє як безпідставні. При цьому, суд також враховує те, що лист відповідача від 26.05.2021 вих. №1000-2020-8/50908 не містить чітко сформульованих претензій (зауважень) до оформлення самої заяви про поновлення виплати пенсії.

Також відповідач не повідомив позивачку про результати розгляду її заяви по суті та не подав до суду оригінал чи засвідчену копію рішення про поновлення чи відмову у поновленні позивачці раніше призначеної пенсії. Тобто, заява позивачки про поновлення пенсії від 30.07.2020 (з урахуванням листа від 11.08.2020) фактично не була не розглянута відповідачем.

Між тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 №393/96-ВР, якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

Таким чином, територіальний орган Пенсійного фонду України, отримавши заяву позивача про поновлення виплати пенсії, повинен був розгляну її по суті або, у випадку відсутності у нього такої компетенції, розглянути її в частині визначення уповноваженого органу на прийняття рішення щодо цього питання, а в іншій частині заяви, а саме щодо розгляду заяви по суті, зобов`язаний був направити її за належністю до відповідного територіального органу Пенсійного фонду України для прийняття рішення та вчинити всі необхідні дії, передбачені законодавством, щодо розгляду заяви пенсіонера по суті або встановлення необхідних обставин для поновлення/призначення пенсії.

Зміст зазначеної заяви очевидно дає змогу оцінити намір заявника. Крім того, важливим є те, що до заяви представником позивачки було долучено ряд документів (відповідачем не заперечується), які подаються саме при поновленні/призначенні пенсії.

Відмовивши позивачці в розгляді її заяви по суті, відповідач допустив надмірний формалізм, наслідком чого стало порушення прав та інтересів позивачки, як пенсіонера (верстви населення, яка навпаки потребує особливої уваги з боку держави в частині дотримання конституційних гарантій)

Викладене свідчить про те, що територіальним органом Пенсійного фонду України було допущено протиправну бездіяльність щодо розгляду заяви позивачки, оскільки подана заява залишена відповідачем без розгляду по суті та водночас не була направлена на розгляд у відповідний територіальний орган Пенсійного фонду України.

Окремо, суд вважає за необхідне зазначити, що таким територіальним органом слід вважати орган за місцем останньої реєстрації позивача на території України та зняття його з обліку.

Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованими вимоги позивачки про визнання протиправною бездіяльність відповідача в частині належного розгляду її заяви про поновлення пенсії від 30.07.2020, з урахуванням додаткових документів, поданих разом із листом від 11.08.2020.

Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. При цьому, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У силу приписів норм ч. 1, п. 4 ч. 2 і ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. У такому випадку суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Оскільки в ході розгляду даної справи суд встановив факт допущеної відповідачем бездіяльності в частині розгляду заяви позивачки про поновлення пенсії та керуючись наведеними процесуальними нормами, з метою ефективного захисту прав та охоронюваних законом інтересів позивачки, суд дійшов до висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог та прийняття рішення про визнання протиправною бездіяльність ГУ ПФУ у Київській області щодо належного розгляду такої заяви про поновлення пенсії усіма доданими до неї документами, а також додатково (11.08.2020) поданими документами, та водночас про зобов`язання ГУ ПФУ у Київській області розглянути вказану заяву.

Щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо поновлення пенсії, то суд вважає такі вимоги позивачки передчасними. Оскільки, як було встановлено судом під час розгляду справи, ГУ ПФУ у Київській області заяву про поновлення пенсії від 30.07.2020 по суті не розглянуло та жодного рішення за результатами розгляду цієї заяви не прийняло. Відповідно наразі немає необхідності визнавати бездіяльність позивача протиправною з цього самого приводу.

Також, суд наголошує на тому, що у даному випадку суд не має права втручатися в діяльність Пенсійного фонду України, шляхом зобов`язання останнього приймати відповідні рішення, зважаючи на те, що такому передує з`ясування обставин та наявності умов для відновлення/призначення виплати пенсії за поданою заявою.

Вирішуючи питання про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з положеннями ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 цієї ж постанови Пленуму №4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про недоведеність позивачкою того, що бездіяльністю відповідача їй заподіяно моральну шкоду, а саме, якими доказами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), наявності причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю відповідача та заподіянням позивачці шкоди.

Водночас, сам по собі факт протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачці моральної шкоди.

За таких обставин, в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

За змістом ст. 244 Кодексу адміністративного судочинства України, одним із питань, які вирішує суд при ухваленні рішення, є те, як розподілити між сторонами судові витрати (п. 5 ч. 1 ст. 244 зазначеного Кодексу).

Згідно з ч.ч. 1 та 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції від 13.07.2021 №61010, за позовом ОСОБА_1 до суду сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн., відтак, з урахуванням обсягу задоволених позовних вимог на користь останньої підлягають присудженню судові витрати у повному розмірі обсязі.

Керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 260-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (, адреса місцезнаходження: 08500, Київська обл., м. Фастів, вул. Саєнко Андрія, 10) про визнання протиправними дій та рішення, зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо належного розгляду заяви ОСОБА_1 від 30.07.2020 про поновлення пенсії з усіма доданими до такої заяви документами, та з урахуванням додатково поданих документів разом із листом від 11.08.2020.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області розглянути заяву ОСОБА_1 від 30.07.2020 про поновлення пенсії з усіма доданими до такої заяви документами, та з урахуванням додатково поданих разом із листом від 11.08.2020 документів.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) документально підтверджені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 908 грн. (дев`ятсот вісім гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (, адреса місцезнаходження: 08500, Київська обл., м. Фастів, вул. Саєнко Андрія, 10).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок