Справа № 460/7533/22
Суддя: С.М. Дуляницька
Дата ухвалення: 2022-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

19 серпня 2022 року м. Рівне №460/7533/22

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді С.М. Дуляницька, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доУповноваженого Верховної ради України з прав людини
про зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі відповідач, Уповноважений), в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви (а.с.35-36), просить:

визнати дії відповідача щодо відмови у зверненні з Конституційним поданням про відповідність Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» статтям 22, 64 Конституції України, у частині не виділення видатків для реалізації абзацу 5 частини 2 ст. 32 Закону України «Про статус громадян які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» протиправними;

зобов`язати Уповноваженого ВРУ з прав людини звернутись з Конституційним поданням про відповідність Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» статтям 22, 64 Конституції України, у частині не виділення видатків для реалізації абзацу 5 частини 2 ст. 32 Закону України «Про статус громадян які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 22.03.2021 звернувся до Уповноваженого з заявою про звернення з Конституційним поданням про відповідність Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» статтям 22, 64 Конституції України, у частині не виділення видатків для реалізації абзацу 5 частини 2 ст. 32 Закону України «Про статус громадян які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», однак листом від 16.04.2021 відповідач позивачу відмовив. Позивач вказує, що з 2014 по 2021 роки кошти на забезпечення житлом чорнобильців не виділялися, не зважаючи на те, що ст. 32 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено відповідні пільги. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту і обсягу існуючих прав і свобод. Позивач перебуває в черзі для отримання житла з своєю сім`єю з 1990 року, є інвалідом 2 групи, інвалідність пов`язана з наслідками аварії на Чорнобильській АЕС; повинен бути забезпечений житлом на протязі року з дня подання заяви. А відтак вважає, що відповідач має звернутися з Конституційним поданням про невідповідність Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» статтям 22, 64 Конституції України.

Ухвалою від 30.03.2022 позовна заява залишалася без руху.

Ухвалою від 18.04.2022 позовну заяву повернуто позивачу. Позивач подав апеляційну скаргу на вказану ухвалу.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31.05.2022 ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 18.04.2022 про повернення позовної заяви у справі № 460/7533/22 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 27.06.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено провести за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

26.07.2022 відповідач подав письмовий відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечив та вказав, що на попереднє аналогічне звернення позивачу було повідомлено, що з огляду на передбачені Конституцією України і Законом України «Про Конституційний Суд України» повноваження Суду та відсутність у зверненні відомостей про факти порушення прав з урахуванням фактичних вимог клопотання, підстав для звернення з відповідним конституційним поданням до Суду з порушеного питання немає. З огляду на те, що у черговому зверненні позивача відсутня додаткова інформація, ніж та, що містилася у попередніх зверненнях, підстави для вжиття заходів реагування за його зверненням відсутні. Враховуючи, що заяву позивача розглянуто в рамках дискреційних повноважень відповідача у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян», відповідачем здійснено перевірку всіх обставин, викладених у зверненнях позивача, та надано обґрунтовані відповіді, просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

12.08.2022 позивач подав пояснення на відзив, в якому просить позовні вимоги задовольнити.

Зважаючи, що розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Надаючи оцінку позовним вимогам суд зазначає таке.

Позивач є потерпілим від Чорнобильської катастрофи 1 категорії.

31.03.2021 позивач направив на адресу Уповноваженого звернення, в якому просив звернутися з Конституційним поданням про відповідність Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» статтям 22, 64 Конституції України, у частині не виділення видатків для реалізації абзацу 5 частини 2 ст. 32 Закону України «Про статус громадян які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

На своє звернення отримав відповідь від 16.04.2021 №10741.4/Т-5586.3/21/24.1, якою повідомлено, зокрема, що: «…З огляду на те, що у Вашому черговому зверненні відсутня додаткова інформація, ніж та, що містилася в попередніх зверненнях, повідомляю, що підстави для вжиття заходів реагування за Вашим зверненням відсутні».

Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статті 22, 64 Конституції України передбачають, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Закон України «Про звернення громадян» від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР (далі - Закон № 393/96-ВР), регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Частиною першою статті 1 Закону № 393/96-ВР, визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до статті 3 Закону № 393/96-ВР, визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Стаття 19 Закону № 393/96-ВР передбачає, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані:

об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;

у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;

на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;

скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;

забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень;

письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;

вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина;

у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;

не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;

особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

З наданих до матеріалів справи сторонами доказів вбачається, що відповідач розглянув звернення позивача та надав на нього розгорнуту відповідь в строки та в порядку, визначеному Законом № 393/96-ВР. Однак, позивач вважає, що Уповноважений повинен був звернутися з Конституційним поданням, як про це просив позивач у зверненні, однак не зробив цього.

Дійсно, ч.2 статті 32 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачає, що громадяни, які самостійно переселяються або переселилися відповідно до статті 4 цього Закону за направленнями обласних державних адміністрацій, за новим місцем проживання включаються підприємствами, установами та організаціями, де вони працевлаштовані, або місцевими державними адміністраціями, виконавчими органами сільських, селищних, міських рад до окремих від інших категорій списків для позачергового одержання житла без подання документів про здачу приміщення, яке вони займали. При цьому громадяни, які є особами з інвалідністю внаслідок Чорнобильської катастрофи, користуються пільгою, передбаченою пунктом 10 статті 20 цього Закону, незалежно від реєстрації місця проживання. Абзац 5 ч. 2 ст. 32 вказаного Закону передбачає, що органи місцевого самоврядування щорічно виділяють для забезпечення жилою площею вказаних громадян 15 процентів всього збудованого житла (в тому числі підприємствами, установами, організаціями), для чого Кабінет Міністрів України щорічно виділяє обласним державним адміністраціям, на території яких самостійно переселяються громадяни з території радіоактивного забруднення, цільовим призначенням капітальні вкладення відповідно до кількості сімей, що самостійно переселилися.

Позивач вказує, що в Законі про Державний бюджет України на 2021 рік відсутні бюджетні призначення на вказані цілі, що свідчить про звуження змісту та обсягу його прав, а також інших громадян України, якій мають пільги відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». А відтак, Закон України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» не відповідає статтям 22, 64 Конституції України, що є підставою для звернення відповідача з Конституційним поданням.

Згідно статті 101 Конституції України парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина здійснює Уповноважений Верховної Ради України з прав людини.

Статтею 1 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» від 23.12.1997 №776/97-ВР (далі - Закон № 776/97-ВР) регламентовано, що парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина та захист прав кожного на території України і в межах її юрисдикції на постійній основі здійснює Уповноважений, який у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 3 Закону № 776, метою парламентського контролю, який здійснює Уповноважений, є: 1) захист прав і свобод людини і громадянина, проголошених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами України; 2) додержання та повага до прав і свобод людини і громадянина суб`єктами, зазначеними у статті 2 цього Закону; 3) запобігання порушенням прав і свобод людини і громадянина або сприяння їх поновленню; 4) сприяння приведенню законодавства України про права і свободи людини і громадянина у відповідність з Конституцією України, міжнародними стандартами у цій галузі; 5) поліпшення і подальший розвиток міжнародного співробітництва в галузі захисту прав і свобод людини і громадянина; 6) запобігання будь-яким формам дискримінації щодо реалізації людиною своїх прав і свобод; 7) сприяння правовій інформованості населення та захист конфіденційної інформації про особу.

Стаття 4 Закону № 776 передбачає, що Уповноважений здійснює свою діяльність незалежно від інших державних органів та посадових осіб. Діяльність Уповноваженого доповнює існуючі засоби захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, не відміняє їх і не тягне перегляду компетенції державних органів, які забезпечують захист і поновлення порушених прав і свобод.

Стаття 13 Закону № 776 передбачає, що Уповноважений, зокрема, має право, звертатися до Конституційного Суду України з поданням про відповідність Конституції України законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, які стосуються прав і свобод людини і громадянина.

Стаття 52 Закону України «Про Конституційний Суд України» передбачає, що відповідно до Конституції України суб`єктами права на конституційне подання є: Президент України, щонайменше сорок п`ять народних депутатів України, Верховний Суд, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Верховна Рада Автономної Республіки Крим.

А відтак суд зазначає, що звернення з Конституційним поданням є правом, а не обов`язком Уповноваженого, яким Уповноважений користується на власний розсуд (дискреція), з метою забезпечення ефективного здійснення парламентського контролю за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина та захист прав кожного на території України і в межах її юрисдикції. Під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким.

Частиною 1 ст. 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем

Ураховуючи вимоги КАС України, особа повинна довести факт порушення її прав чи охоронюваних законом інтересів оскаржуваним рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Бездіяльність - це пасивна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним тих дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього обов`язків (завдань) згідно із чинним законодавством.

За частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим під час судового розгляду. Таким чином, обов`язковою умовою для визнання протиправним рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, є наявність факту порушення останнім прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів особи, яка звернулась за їх судовим захистом. Відсутність порушеного права (свободи, охоронюваного законом інтересу) встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову.

Суд зазначає, що в позивачем не доведено факту порушення його права відповідачем. Щодо права безпосередньо позивача на забезпечення його житлом, то питання щодо такого права вже було предметом розгляду у справі № 2а-5416/09/1770. Так, постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 25.03.2011 позов задоволено частково: Визнано бездіяльність Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи щодо не виділення коштів на забезпечення житлом ОСОБА_1 протиправною; Зобов`язано Міністерство України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи перерахувати цільовим призначенням кошти у відповідності до Порядку використання у 2008 році коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на забезпечення житлом ОСОБА_1 (https://reestr.court.gov.ua/Review/15102855).

Положення, закріплені ст. 9 КАС України, визначають, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а згідно з ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Доводи позовної заяви щодо обов`язку Уповноваженого відновити порушені права позивача шляхом звернення з Конституційним поданням про відповідність Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» статтям 22, 64 Конституції України, у частині не виділення видатків для реалізації абзацу 5 частини 2 ст. 32 Закону України «Про статус громадян які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є необґрунтованими ще й з огляду на те, що відповідно до статті 2 КАС України адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, що віднесені до компетенції цього органу державної влади і таке зобов`язання буде втручанням у дискреційні повноваження Уповноваженого.

Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною другою статті 2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Аналіз норм КАС України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Та обставина, що Уповноважений не знайшов підстав для звернення з Конституційним поданням, не може бути підставою для визнання дій чи бездіяльності неправомірними, оскільки, суд не наділений повноваженнями втручатися у дискрецію суб`єкта владних повноважень, а позивач не має права вимагати обрання суб`єктом владних повноважень конкретного способу захисту порушеного права з декількох можливих, який, на думку заявника, для нього є більш прийнятним.

Відтак суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову, оскільки (1) позивачем не доведено наявності порушеного права, яке підлягає захисту; (2) зобов`язання Уповноваженого звернутися з Конституційним поданням про відповідність Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» статтям 22, 64 Конституції України, у частині не виділення видатків для реалізації абзацу 5 частини 2 ст. 32 Закону України «Про статус громадян які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» буде втручанням у дискреційні повноваження Уповноваженого.

Підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 19 серпня 2022 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Уповноважений Верховної ради України з прав людини (вул. Інститутська, 21/8,м.Київ,01008, ЄДРПОУ/РНОКПП 21661556)

Суддя С.М. Дуляницька