Справа № 640/34980/21
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2022-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

23 травня 2022 року м. Київ№ 640/34980/21
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної архітектурно-будівельної інспекції України
провизнання протиправним та скасування наказу
Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

- Державне підприємство "Житлобуд";

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, третя особа: Державне підприємство "Житлобуд", в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в м. Києві від 29.11.2011 №9д.

Заявлені вимоги мотивовано тим, що оскаржуваним наказом відповідача анульовано дозвіл третій особі на виконання будівельних робіт з будівництва житлових будинків з вбудовано-прибудованими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1 від 23.11.2005 №1704-Св/С. При цьому, на переконання позивача, спірний наказ є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, адже останній фактично анулював майнові права позивача на житлове приміщення та машиномісце на об`єкті містобудування за вищевказаною адресою, оскільки без дозволу на виконання будівельних робіт їх виконання третьою особою заборонено.

Ухвалою суду від 16.12.2021 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Зобов`язано відповідача у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі надати суду відзив на позову заяву.

Ухвалою суду від 17.02.2022 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державне підприємство "Житлобуд". Запропоновано третій особі подати письмові пояснення щодо заявлених позовних вимог у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали.

Відповідач і третя особа під час розгляду справи та зокрема станом на час складення даного судового рішення своїм правом на подання відзиву та пояснень щодо позову не скористались.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується заявлені позивачем вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Відповідно до рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12.11.2014 по справі №759/13881/14-ц (провадження №2/759/5024/14) за гр. ОСОБА_1 (код: НОМЕР_1 ) визнано майнові права на об`єкти інвестування:

- житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 - будівельна адреса: АДРЕСА_1 , кількість кімнат - 3, загальна площа 115,12 кв.м, житлова площа - 60,89 кв.м;

- машиномісце в підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_1 - будівельна адреса: АДРЕСА_1 , верхній рівень, машиномісце №5, загальна площа 15 кв.м.

Як вбачається із мотивувальної частини згаданого рішення, суд під час розгляду зазначеної цивільної справи зокрема встановив, що згідно договору від 03.09.2004 №П115/3-16/Н та додаткової угоди від 29.11.2006, а також договору від 26.01.2007 №П115/П-25 та додаткової угоди від 28.01.2010, укладених між ОСОБА_1 (інвестор) та ТОВ "Форум-Інвест" (організація), позивачем було проінвестовано будівництво вищевказаних об`єктів, а саме:

- трикімнатної квартири АДРЕСА_1 ;

- машиномісця № НОМЕР_2 в підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_1 .

Власне, умовами вищевказаних договорів передбачалось, що Організація брала на себе зобов`язання здійснити від свого імені інвестування залучених від Інвестора грошових коштів у будівництво відповідних об`єктів.

Однак, всупереч умовам укладених договорів Організація не сприяла будівництву об`єктів інвестування, не завершила будівництво об`єктів нерухомості в установлені строки та не надала Інвестору документів, необхідних для оформлення права власності на ці об`єкти.

В свою чергу, суд зазначив, що оскільки спірні квартира і паркінг є об`єктами інвестування в об`єкті будівництва, які після завершення будівництва стануть окремим майном - до завершення будівництва проінвестованого об`єкта нерухомого майна та прийняття його в експлуатацію інвестору належить не право власності на цей об`єкт, а майнові права на нього.

Разом з тим, підставою звернення позивача до адміністративного суду з даним позовом слугувало те, що за його твердженням наказом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва від 29.11.2011 №9д було протиправно анульовано дозвіл від 23.11.2005 №1704-Св/с на виконання будівельних робіт з будівництва житлових будинків з вбудовано-прибудованими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1 , виданого Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва Державному підприємству "Житлобуд" (код: 30860220) - замовнику об`єкта містобудування за вказаною адресою.

Так, на переконання позивача оскаржуваний ним наказ фактично анулював його майнові права на житлове приміщення та машиномісце у відповідному об`єкті містобудування, адже без наявності дозволу на виконання будівельних робіт, виконання останніх Замовником заборонено.

Дослідивши змістовне наповнення наведених позивачем обґрунтувань позову та поданих доказів, суд зазначає, що згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом пункту 2 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

У Кодексі адміністративного судочинства України (пункт 2 частини першої статті 4 цього Кодексу) термін "публічно-правовий спір" вживається у такому значенні:

публічно-правовий спір - спір, у якому:

- хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

- хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

- хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

Суб`єктом владних повноважень, у розумінні пункту 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження

Аналіз вищенаведених положень законодавства дає підстави для висновку, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Важливо відзначити й те, що до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень. Аналогічна правова позиція неодноразово викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №914/2006/17, від 04.09.2018 у справі №823/2042/16, від 22.01.2020 у справі №826/8592/16 тощо.

Водночас, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією особою майнових прав або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень суб`єкта владних повноважень є способом захисту цивільних прав цієї особи.

Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 17.02.2021 по справі №420/288/20 (адміністративне провадження №К/9901/24132/20).

Зокрема, колегія суддів касаційної інстанції у пункті 65 вказаного рішення звернула увагу, що захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, які виникають із цивільних, житлових відносин, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Так, за правилами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 4 цього ж Кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями частини першої статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Пунктом 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з частиною першою статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Суд звертає увагу на те, що позивач, звертаючись до адміністративного суду з цим позовом заявлені вимоги обґрунтовує наявністю порушення його особистих майнових прав на відповідні об`єкти нерухомості, але при цьому фактично оспорює наказ щодо анулювання дозволу на виконання будівельних робіт, який є правовим актом індивідуальної дії та породжує права й обов`язки у першу чергу для того суб`єкта (чи визначеного цим актом певного кола суб`єктів), якому його адресовано і стосується прав саме цього суб`єкта.

Відповідно до обставин справи, яка розглядається, позивач не був безпосереднім учасником публічно-правових відносин, які виникли між суб`єктами, де одним у відношенні іншого було прийнято спірний акт індивідуальної дії.

Жодних актів, які були б наслідком здійснення відповідачем публічно-владних управлінських функцій безпосередньо щодо позивача і породжували б для нього певні права, встановлювали обов`язки, у даному конкретному випадку - не приймалось.

Таким чином, звернення до суду з цим позовом обумовлено необхідністю захисту інтересів приватноправового характеру, а саме щодо обмеження майнових прав позивача на об`єкти нерухомості, які згідно матеріалів справи не можуть бути отримані позивачем через заборону третій особі на їх будівництво, внаслідок анулювання відповідного дозволу відповідачем.

Відтак, даний позов подано з метою захисту цивільних прав та інтересів, які, як випливає з встановлених судовим розглядом обставин справи та підстав позову, не можуть бути предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Ураховуючи, що цей спір є приватноправовим та не підлягає вирішенню за правилами адміністративного судочинства, суд вбачає наявність підстав для закриття провадження у справі та при цьому роз`яснює, що даний спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Згідно з частиною другою статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу.

Керуючись статтями 238, 239, 241, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України суд -

ухвалив:

Закрити провадження у справі №640/34980/21 за позовом ОСОБА_1 до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, третя особа: Державне підприємство "Житлобуд", про визнання протиправним та скасування наказу Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в м. Києві від 29.11.2011 №9д.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко