Справа № 640/620/21
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2022-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2022 року місто Київ № 640/620/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до проГоловного управління Національної поліції в Київській області визнання протиправними та скасування наказів від 01.12.2020 №682, від 03.12.2020 №333 о/с, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Київській області, в якій просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Київській області від 01.12.2020 №682 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Головного управління Національної поліції в Київській області", яким позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції;

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Київській області від 03.12.2020 №333о/с, яким позивача звільнено зі служби в Національній поліції України з 03.12.2020;

- поновити позивача на посаді заступника начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання Головного управління Національної поліції в Київській області;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 03.12.2020 по день винесення рішення по справі, виходячи з розміру середнього заробітку позивача, з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів;

- допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

- стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн. (п`ятдесят тисяч гривень).

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що з висновками службового розслідування, за наслідками якого прийнято оскаржувані накази, не погоджується та вважає, що воно проведено безпідставно, упереджено, а також не містить фактичних даних, що підтверджують порушення позивачем службової дисципліни. Позивач вважає, що дисциплінарна комісія порушила Порядок проведення службових розслідувань в Національній поліції України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2018 №893, не надавши позивачу для ознайомлення матеріали службового розслідування та порушивши його право своєчасного залучення адвоката для захисту прав, під час проведення вказаного розслідування. На думку позивача, посилання відповідачем у висновку службового розслідування від 01.12.2020 на події, які Дніпровським районним судом м. Києва відповідно до постанови від 23.05.2019 були визнані недоведеними, є необгрунтованими та безпідставними, а станом на момент прийняття оскаржуваних наказів позивач перебував на лікарняному. Разом з тим, як наголосив позивач, у період з 24.11.2020 по 01.12.2020 не було письмово повідомлено під підпис про його робоче місце та адресу його розташування, не забезпечено необхідними для роботи засобами, не повідомлено про безпос ереднього керівника та не ознайомлено з функціональними обов`язками, що суперечить положенням трудового законодавства. На переконання позивача, факт порушення ним трудової дисципліни відсутній, оскільки не може бути поставлено в провину працівнику відсутність на робочому місці, місцезнаходження якого не було повідомлено.

Отже, позивач не погоджується з правомірністю прийнятих наказів та вважає, що рішення про його звільнення є необ`єктивним, упередженим та таким, що суперечить нормам Закону України «Про Національну поліцію», Кодексу законів про працю України, Дисциплінарного статуту Національної поліції України, Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року №114, а саме п. 24 в редакції Постанови Кабінету Міністрів України №1137 від 05.12.2012.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.01.2021 позовну заяву залишено без руху. Позивач у встановлені судом строки усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.01.2021 прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №640/620/21 та визначено, що справа буде розглядатись без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. Витребувано від Головного управління Національної поліції в Київській області належним чином засвідчену копію особової справи ОСОБА_1 ; довідку про розмір середньомісячної заробітної плати позивача, та належним чином завірені копії всіх документів, що стали підставою для прийняття оскаржуваного наказу про звільнення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.02.2021 у задоволенні клопотання представника Головного управління Національної поліції в Київській області про зупинення провадження у справі №640/620/21 відмовлено.

Через канцелярію Окружного адміністративного суду міста Києва 19.02.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає у повному обсязі та зазначає про те, що 27.11.2020 до керівництва Головного управління Національної поліції в Київській області надійшов рапорт начальника відділу організаційного забезпечення діяльності місць тимчасового тримання осіб Головного управління Національної поліції в Київській області полковника поліції Вячеслава Дубця щодо можливих порушень службової дисципліни окремими працівника Головного управління Національної поліції в Київські області. У вказаному рапорті вказано, що 25.11.2020 протягом дня та 26.11.2020 з 09.00 по 15.00 та з 16.00 по 18.00 заступник начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання ГУНП в Київській області майор поліції ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці. У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 був відсутній 25.11.2020 та з 09.00 до 15.00 та з 16.00 по 18.00 26.11.2020 на робочому місці, складено відповідні акти, які зареєстровані 26.11.2020 за № 410 та 27.11.2020 за №411.

Відповідач вважає, що інформація викладена у рапорті начальника відділу організаційного забезпечення діяльності місць тимчасового тримання осіб ГУНП в Київській області полковника поліції Вячеслава Дубця щодо можливих порушень службової дисципліни окремими працівника ГУНП в Київські області, зокрема, позивачем знайшла своє підтвердження, а у діях заступника начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання ГУНП.в Київській області майора поліції ОСОБА_1 вбачаються порушення вимог статті 3, пунктів 1, 2 частини першої статті 18, статей 64 та 91 Закону України «Про Національну поліцію», підпунктів 1, 2 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України», затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15.03.2018 за № 2337-VIII та Внутрішнього розпорядку дня поліцейських, державних слухачів та працівників Головного управління поліції в Київській області, затвердженого наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 05.08.2016 №919, Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09.11.2016 № 1179, що виразилося у низькому рівні правосвідомості, низьких морально-ділових якостях, що призвело до невиходу позивача на службу 25.11.2020 та 26.11.2020 без поважних причин.

На виконання вимог ухвали суду від 21.01.2021 відповідачем надано витребувані судом копії документів.

Від позивача 02.03.2021 до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач зазначив про те, що у відзиві на позовну заяву відповідач не спростував твердження та аргументи стосовно суті позовних вимог, а тільки наголосив про підстави звільнення позивача зі служби в поліції з посиланням лише на матеріали службового розслідування. Разом з цим, відповідач не посилаєтьс на норми закону та інші критерії невідповідності позовних вимог, на підставі яких позовна заява не може бути задоволена. Позивач наголошує на тому, що йому не було офіційно повідомлено про його фактичне місце роботи та функціональні обов`язки, а також про безпосереднього керівника, не запропоновано на вибір рівнозначної посади зі штаного розпису Головного управління Національної поліції в Київській області. Також позивач стверджує, що службової дисципліни у зв`язку з можливою відсутністю останнього на робочому місці без поважних причин 25.11.2020 та 26.11.2020 не порушував, оскільки з наказом про своє поновлення на посаді заступника начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання Головного управління Національної поліції в Київській області ознайомлений о 16.30 год. 26.11.2020.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.08.2021 у задоволенні заяви позивача про розгляд справи у судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін у справі №640/620/21 відмовлено.

До суду 08.10.2021 від позивача надійшло клопотання про долучення додаткових доказів, в якому зазначено про те, що інформація, вказана в довідці від 17.05.2021 №277 не відповідає інформації, зазначеній у довідці від 03.08.2020 №515, що, на думку, позивача свідчить про можливе помилкове чи навмисне невірне нарахування відповідачем грошового забезпечення та, як наслідок, впливає на розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У своєму клопотанні від 02.12.2021 позивач наголосив на тому, що неправомірне звільнення його зі служби в поліції вкрай негативно вплинуло на його майновий стан, що полягає у тривалій відсутності засобів існування та в свою чергу пов`язано зі складністю офіційного працевлаштування у зв`язку з негативними висновками причин звільнення, а оскільки в позивача є відповідні фінансові зобов`язання щодо сплати аліментів по утриманню неповнолітньої доньки. Також, неправомірне звільнення позивача зі служби в поліції вкрай негативно вплинуло на його психологічний стан, а у зв`язку із повторним вчиненням відповідачем вказаних протиправних дій та безпідставному систематичному порушенні трудових прав позивача, останньому завдано моральної шкоди, яка полягає в психологічних стражданнях.

Справу розглянуто після отримання судом інформації щодо повідомлення належним чином сторін про відкриття спрощеного позовного провадження у справі.

Частиною другою статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до пункту 10 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини першої, другої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до частини першої статті 260 Кодексу адміністративного судочинства України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив та відповідь на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з 15.08.1997 по 06.11.2015, з 07.11.2015 продовжив проходження служби в Національній поліції, а 20.04.2017 призначений на посаду заступника начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання Головного управління Національної поліції в Київській області.

Наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 21.03.2019 №146 о/с позивача звільнено зі служби в поліції.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.02.2020 у справі №320/3273/19 майора поліції ОСОБА_1 (НОМЕР_3) поновлено на посаді заступника начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання ГУНП в Київській області з виплатою суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

Вказане рішення суду виконано шляхом винесення наказу ГУНП в Київській області від 27.03.2020 № 94 о/с.

Разом з тим, наказом від 12.06.2020 № 166 о/с «По особовому складу» відповідно до Закону України «Про національну поліцію» майора поліції ОСОБА_1 , заступника начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання, 13.06.2020 звільнено зі служби в поліції за п.4 ч.1 ст.77 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

Вказаний наказ прийнято на підставі акта із попередженням щодо можливого вивільнення із займаної посади від 13.04.2020 № 989/109/12 та акта пропонування вакантних посад від 04.05.2020 № 1161/109/12.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.11.2020 у справі №640/3832/20, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.03.2021, поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання Головного управління Національної поліції в Київській області з 14.06.2020.

Так, відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Київській області від 24.11.2020 №323 о/с скасовано пункт наказу від 12.06.2020 №166 о/с в частині звільнення зі служби в поліції за пунктом 4 частини першої статті 77 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) майора поліції ОСОБА_1 (НОМЕР_3), заступника начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання та поновлено майора поліції ОСОБА_1 (НОМЕР_3), заступника начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання, з виплатою суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах одного місяця в розмірі 14686, 71 грн. без урахування обов`язкових податків та зборів.

Однак, 25.11.2020 та 26.11.2020 начальником ВОЗДМТТО ГУНП в Київській області майором поліції Парубцем О.М. та старшим інспектором з о/д ВОЗДМТТО ГУНП в Київській області майором поліції Галичем В.О. складено акти про відсутність на робочому місці №410 та №411, з яких вбачається, що 25.11.2020 та 26.11.2020 з 09:00 до 18:00 заступник начальника ВОДІТТ ГУНП в Київській області майор поліції ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці у ВОЗДМТТО ГУНП в Київській області.

У зв`язку із зазначеним, до керівництва Головного управління Національної поліції в Київській області 27.11.2020 надійшов рапорт начальника відділу організаційного забезпечення діяльності місць тимчасового тримання осіб ГУНП вКиївській області полковника поліції Вячеслава Дубця, щодо можливих порушень службової дисципліни окремими працівника ГУНП в Київські області, в якому зазначено про те, що 25.11.2020 протягом дня та 26.11.2020 з 09:00 по 15:00 та з 16:00 по 18:00 заступник начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання ГУНП в Київській бласті майор поліції ОСОБА_1 , був відсутній на робочому місці.

Наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 27.11.2020 №1963 відповідно до статей 14, 15 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 №2337-VIII, Положення про дисциплінарні комісії в Національній поліції України та Порядку проведення службових розслідувань в Національній поліції України, затверджених наказом МВС України від 07.11.2018 №893 призначено службове розслідування за фактом можливих порушень службової дисципліни окремими працівниками ГУНП в Київській області, а саме, майором поліції ОСОБА_1 .

За наслідками проведення службового розслідування відповідачем складено Висновок службового розслідування за фактом можливого порушення службової дисципліни окремими працівниками Головного управління Національної поліції в Київській області від 01.12.2020 за порушення службової дисципліни, вимог статті 3, пунктів 1, 2 частини першої статті 18, статей 64 та 91 Закону України "Про Національну поліцію", підпунктів 1, 2 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затверджного Законом України "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" від 15.03.2018 за №2337-VIII та Внутрішнього розпорядку для поліцейських, державних слухачів та працівників Головного управління поліції в Київській області, затвердженого наказом Головного управління від 05.08.2016 №919, Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 №1179, що виразилося у низькому рівні правосвідомості, низьких морально-ділових якостях, що призвело до невиходу на службу 25.11.2020 та 26.11.2020 без поважних причин, заступника начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання Головного управління Національної поліції в Київській області майора поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції.

На підставі Висновку службового розслідування від 01.12.2020 відповідачем прийнято наказ від 01.12.2020 №682 про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Головного управління Національної поліції в Київській області, відповідно до якого ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції.

Наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 03.12.2020 №333о/с, відповідно до пункту 6 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію України" ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції з 03.12.2020.

Позивач, вважаючи накази від 01.12.2020 №682 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Головного управління Національної поліції в Київській області" та від 03.12.220 №333о/с, яким його звільнено зі служби в Національній поліції України з 03.12.2020 протиправними, звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України Про Національну поліцію від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон № 580-VIII).

Згідно із частиною першою статті 17 Закону №580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Частиною першою статті 18 Закону №580-VIII встановлено, що поліцейський зобов`язаний: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини; 4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я; 5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків; 6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

Частиною першою статті 19 Закону №580-VIII визначено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Згідно з частиною першою статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

У відповідності до приписів статті 64 Закону №580-VIII особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу на вірність Українському народові такого змісту: "Я, (прізвище, ім`я та по батькові), усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки".

Сутність службової дисципліни в Національній поліції України, повноваження поліцейських та їхніх керівників з її додержання, види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження визначає Закон України Про Дисциплінарний статут Національної поліції України від 15.03.2018 № 2337-VIII (далі - Закон № 2337-VIII).

Згідно із частинами першою, другою статті 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону №2337-VIII за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Частиною першою статті 12 Закону № 2337-VIII передбачено, що дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону № 2337-VIII дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.

При цьому, згідно з частиною другою статті 13 Закону №2337-VIII дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони.

В контексті положень частини третьої статті 13 Закону № 2337-VIII до поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.

Положеннями статті 14 Закону № 2337-VIII встановлено наступне.

Службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.

Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.

Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.

Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Відповідно до положень статті 16 Закону № 2337-VIII службове розслідування проводиться та має бути завершено не пізніше одного місяця з дня його призначення керівником.

У разі потреби за вмотивованим письмовим рапортом (доповідною запискою) голови дисциплінарної комісії, утвореної для проведення службового розслідування, його строк може бути продовжений наказом керівника, який призначив службове розслідування, або його прямим керівником, але не більш як на один місяць. При цьому загальний строк проведення службового розслідування не може перевищувати 60 календарних днів.

До строку проведення службового розслідування не зараховується документально підтверджений час перебування поліцейського, стосовно якого проводиться службове розслідування, у відрядженні, на лікарняному (у період тимчасової непрацездатності) або у відпустці.

Службове розслідування вважається завершеним у день затвердження керівником, який призначив службове розслідування, чи особою, яка його заміщує, висновку за результатами службового розслідування. Якщо закінчення строку проведення службового розслідування припадає на вихідний чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Як вбачається з матеріалів справи, службове розслідування, за наслідками якого відповідачем прийнято оскаржувані накази, розпочато відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Київській області від 27.11.2020 №1963.

Так, підставою для проведення службового розслідування стало те, що до керівництва Головного управління Національної поліції в Київській області надійшов рапорт начальника відділу організаційного забезпечення діяльності місць тимчасового тримання осіб Головного управління Національної поліції в Київській області полковника поліції Вячеслава Дубця щодо можливого порушення службової дисципліни заступником начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання Головного управління Національної поліції в Київській області майором поліції ОСОБА_1

Таким чином, службове розслідування відносно позивача розпочато з урахуванням підстав, визначених положеннями Закону № 2337-VIII.

Згідно з матеріалами справи ОСОБА_1 за порушення службової дисципліни, а саме, у зв`язку з невиходом на службу 25.11.2020 та 26.11.2020 без поважних причин, звільнено зі служби в поліції.

Позивач зазначає, що в період з 01.12.2020 по 10.12.2020 він перебував на стаціонарному лікуванні в Центральному госпіталі Міністерства внутрішніх справ України, що підтверджується довідкою про тимчасову непрацездатність від 10.12.2020 №323.

Так, відповідно до наявної в матеріалах справи довідки про тимчсову непрацездатність поліцейського, військовослужбовця Національної гвардії України від 10.12.2020 №323 позивач в період з 01.12.2020 по 10.12.2020 перебував на стаціонарному лікуванні.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувані накази про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та звільнення зі служби прийнято 01.12.2020 та 03.12.2020, тобто у період його тимчасової непрацездатності.

Позивачем до матеріалів справи долучено копію накладної Укрпошти 157) та опис вкладення, з яких вбачається що 11.12.2020 позивачем на адерсу відповідача було направлено копію довідки про про тимчасову непрацездатність від 10.12.2020 №323.

Разом з тим, суд зазначає, що на момент прийняття оскаржуваних наказів у відповідача була відсутня інформація щодо тимчасової непрацездатності позивача, а позивач не надав суду доказів, що ним направлялись відповідні листки непрацездатності до Головного управління Національної поліції в Київській області до прийняття оскаржуваних наказів.

При цьому, відповідно до частини третьої статті 21 Закону № 2337-VIII, яким затверджено Дисциплінарний статут Національної поліції України, перебування поліцейського на лікарняному (у період тимчасової непрацездатності) чи у відпустці не перешкоджає застосуванню до нього дисциплінарного стягнення.

Суд звертає увагу, що під час вирішення спорів, пов`язаних з проходженням публічної служби, пріоритетними є норми спеціальних законів. Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Тому, якщо у спеціальному законі, яким є Закон України "Про Національну поліцію", не передбачено або прямо заборонено застосування норм трудового законодавства, то застосування норм трудового законодавства до правовідносин, що регулюються таким законом, неможливо.

Оскільки Закон України "Про Національну поліцію" не містить приписів щодо застосування норм трудового законодавства у випадку, якщо цим законом не врегульовано спірних відносин, застосування положень КЗпП та іншого трудового законодавства до даних правовідносин є неможливим.

З огляду на вищевикладене, суд не приймає до уваги посилання позивача на норми Кодексу законів про працю.

Отже, у цій частині суд вважає доводи позивача необґрунтованими.

У той же час, суд зазначає, що порядок проведення службового розслідування дисциплінарною комісією визначено розділом V Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2018 №893 (надалі - Порядок №893).

Згідно з пунктами 1, 2, 4, 7, 13, 14, 16, 17 розділу V Порядку №893 проведення службового розслідування полягає в діяльності дисциплінарної комісії із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин його вчинення, установлення причин і умов учинення дисциплінарного проступку, вини поліцейського, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин учинення дисциплінарних проступків.

Службове розслідування розпочинається із дня видання наказу про його призначення та завершується в день затвердження керівником, який призначив службове розслідування, чи особою, яка виконує його обов`язки, висновку службового розслідування. Якщо закінчення строку проведення службового розслідування припадає на вихідний чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Службове розслідування має встановити:

наявність чи відсутність складу дисциплінарного проступку в діянні (дії чи бездіяльності) поліцейського, з приводу якого (якої) було призначено службове розслідування;

наявність чи відсутність порушень положень законів України чи інших нормативно-правових актів, організаційно-розпорядчих документів або посадових інструкцій;

ступінь вини кожної з осіб, що вчинили дисциплінарний проступок;

обставини, що пом`якшують або обтяжують ступінь і характер відповідальності поліцейського чи знімають безпідставні звинувачення з нього;

відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень;

вид і розмір заподіяної шкоди;

причини та умови, що призвели до вчинення дисциплінарного проступку.

Розгляд справи дисциплінарною комісією проводиться зазвичай у формі письмового провадження.

Збирання та перевірка матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського у разі розгляду справи у формі письмового провадження здійснюються зазвичай шляхом:

одержання пояснень щодо обставин справи від поліцейського, стосовно якого проводиться службове розслідування, та від інших осіб;

одержання в органах, закладах, установах поліції та їх підрозділах чи за запитом в інших органах державної влади та органах місцевого самоврядування необхідних документів або їх копій та долучення до матеріалів справи;

отримання консультацій спеціалістів з питань, що стосуються службового розслідування.

У разі розгляду справи у формі письмового провадження рішення дисциплінарною комісією приймається без повідомлення та (або) виклику інших учасників службового розслідування на підставі наявних у справі матеріалів.

Поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, та інші особи можуть надавати усні чи письмові пояснення з приводу відомих їм відомостей про діяння, що стало підставою для призначення службового розслідування.

Під час розгляду справи у формі письмового провадження поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, надає пояснення в письмовій формі.

У письмовому поясненні поліцейського, стосовно якого проводиться службове розслідування, та інших осіб зазначаються посада, звання, прізвище, ім`я, по батькові особи, що одержує пояснення; прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце роботи, посада, адреса проживання особи, що надає пояснення, а якщо пояснення надається поліцейським, додатково зазначаються відомості про освіту, час служби в поліції та на займаній посаді; попередження особи про право відмовитися надавати пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначено законодавством України; надання особою, що надає пояснення, згоди на обробку та використання в службових документах поліції її персональних даних.

Письмове пояснення підписують особа, яка отримувала пояснення, та особа, яка надала пояснення, із зазначенням дати його надання.

Якщо поліцейський, викликаний на засідання дисциплінарної комісії, не з`явився та не повідомив про причини свого неприбуття, він вважається таким, що належно повідомлений. У цьому разі засідання дисциплінарної комісії проводиться без його участі, а поліцейський вважається таким, що відмовився від надання пояснень.

Виклик поліцейського для надання пояснень у разі його відсутності на службі дисциплінарна комісія здійснює в порядку, визначеному частинами шостою - десятою статті 18 Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Відповідно до наданих позивачем письмових пояснень від 01.12.2020 на його мобільний телефон 26.11.2020 надійшов мобільний дзвінок від начальника відділу комплектування підполковника поліції Кутового В.В. та повідомлено про те, що відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Київській області від 24.11.2020 №323 ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання Головного управління Національної поліції в Київській області та запропоновано прибути за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 15 для ознайомлення з наказом.

Відповідно до матеріалів службового розслідування та висновків, які стали підставою прийняття оскаржуваних наказів вбачається, що позивач був відсутній на робочому місці протягом дня 25.11.2020.

Як зазначено у Висновку службового розслідування від 01.12.2020, 25.11.2020 Русан Д.С. здійснив телефонний дзвінок ОСОБА_1 та повідомив його про виконання рішення суду №640/13832/20 та поновлення позивача на службі і поперив про необхідність прибуття на роботу.

Однаки, такі твердження відповідача, зазначені у висновку, суд оцінює критично, оскільки такі дії не підтверджені жодними доказами, за допомогою яких можна було б встановити, що позивач у встановленому законом порядку завчасно та належним чином був повідомлений про виконання рішення суду у справі №640/13832/20 щодо поновлення його на посаді заступника начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання Головного управління Національної поліції в Київській області.

У позовній заяві позивач вказує на те, що 25.11.2020 о 17:00 на його мобільний телефон зателефонувала невідома особа, яка представилась старшим інспектором Управління кадрового забезпечення в Київській області на прізвище Русан Д.С .

Однак суд вкотре наголошує, що зміст такої телефонної розмови не дає можливості встановити, що позивач був детально обізнаний про прийняття стосовно нього наказу вді 24.11.2020 №323 про поновлення його на посаді.

Жодних підтверджуючих документів про вручення позивачу наказу чи листа про його поновлення на посаді відповідно до наказу від 24.11.2020 №323 до моменту складання актів від 25.11.2020 та від 26.11.2020 про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці матеріали справи не містять.

При цьому, як встановлено судом, 27.11.2020 засобами поштового зв`язку позивачем отримано лист Головного управління Національної поліції в Київській області від 24.11.2020 №3268/109/12 з повідомленням про його поновлення та пропозицією прибути до Головного управління Національної поліції в Київській області.

Крім того, варто зазначити, що відповідач в особі посадових осіб, складаючи акти про відсутність позивача на робочому місця від 25.11.2020 та від 26.11.2020 не встановили належним чином факт та причини такої відсутності позивача, оскільки як вбачається з матеріалів особової справи позивача, з наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 24.11.2020 №323 о/с про поновлення позивача на посаді заступника начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання останній був ознайомлений лише 26.11.2020. При цьому, конкретний час такого ознайомлення не вказаний, що позбавляє можливості також встановити поважність причини відсутності позивача на робочому місці 26.11.2020.

Як вбачається з довідки Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Берегиня-2" від 08.02.2021, долученої позивачем до відповіді на відзив, позивач дійсно перебував (мешкав) за адресою АДРЕСА_1 в період з 02.11.2020 по 26.11.2020 включно, що підтверджує доводи позивача, викладені ним у позовній заяві.

Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин. Тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати наявні у справі докази.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.04.2020 у справі №199/8766/18.

Разом з тим, як вбачається з Висновку службового розслідування за фактом можливого порушення службової дисципліни окремими працівниками Головного управління Національної поліції в Київській області від 01.12.2020, у ході проведення службового розслідування встановлено, що 07.03.2019 близько 05:00, працівниками УПП в м. Києві ДПП НП України по вул. Курнатовського, 16 в м. Києві, за порушення Правил дорожнього руху було зупинено автомобіль марки "Audi A6" номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням заступника начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання ГУ НП в Київській області майора поліції ОСОБА_1 , який перебував за кермом транспортного засобу з явними ознаками алкогольного сп`яніння.

У зв`язку із зазначеними обставинами відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Київській області від 07.03.2019 №418 стосовно позивача було проведено службове розслідування, за наслідками якого прийнято наказ від 21.03.2019 №146 о/с про звільнення ОСОБА_1 з органів поліції.

Суд зазначає, що обставини, викладені відповідачем у висновку від 01.12.2020, про події, які відбулись 07.03.2019, були реалізовані шляхом прийняття наказу від 21.03.2019 №146 о/с.

При цьому, судом встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.02.2020 у справі №320/3273/19, яке набрало законної сили, серед іншого, визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Київській області від 21.03.2019 № 146 о/с в частині, що стосується ОСОБА_1 .

Крім того, стосовно подій, які відбулись 07.03.2019, Дніпровським районним судом міста Києва була винесена постанова від 23.05.2019 у справі №755/4254/19, яка набрала законної сили та якою провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрито на підставі частини першої статті 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Отже, суд вважає, що не може бути обґрунтованим посилання відповідача у Висновку службового розслідування від 01.12.2020 на події, які відбулись 07.03.2019 щодо позивача, оскільки таким обставинам судом вже було надано оцінку та прийнято відповідні судові рішення, які набрали законної сили.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що під час прийняття оскаржуваних наказів відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Дисциплінарним статутом та Порядком №893, а тому позовні вимоги в частині визнання протиправними та скасування наказів від 01.12.2020 №682 та від 03.12.220 №333о/с є обґрунтованими, а позов у цій частині підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині поновлення позивача на посаді заступника начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання Головного управління Національної поліції в Київській області, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Отже, з викладених норм Конституції України убачається, що одним із принципів дії правової системи в Україні визначено принцип верховенства права та встановлено, що права і свободи можуть бути обмежені виключно у випадках, передбачених Конституцією України, а саме, у разі введення воєнного або надзвичайного стану.

Частина 6 статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 у справі "Волков проти України", звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як спосіб відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240-1 Кодексу законів про працю України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням встановленого законом порядку, єдиним можливим рішенням суду є поновлення такого працівника на займаній або прирівняної до займаної посади.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про поновлення позивача на посаді заступника начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання Головного управління Національної поліції в Київській області з 04.12.2020.

Згідно з частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Тобто, з урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100) установлено, що чинність цієї постанови поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності.

Згідно абзацу третього пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

У справі № 814/2563/16 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому загальні норми можуть застосовуватися субсидіарно, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.

Так, зі змісту пункту 6 розділу ІІІ Порядку № 260 випливає, що поновлений на службі поліцейський має право на грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення до його поновлення на службі уповноваженим керівником органу поліції.

Порядок № 260 визначає, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби. Наведене узгоджується із висновком Верховного Суду, який викладено в постанові від 26 квітня 2019 року в справі № 815/1829/17.

В матеріалах справи містяться довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 від 11.02.2021 №75, від 17.05.2021 №277 та від 17.05.2021 №278.

Суд зазначає, що останніми двома місяцями роботи позивача до моменту звільнення були квітень, травень 2020 року.

Пунктом 4 Порядку №100 визначено, що якщо розрахована в установленому порядку середня заробітна плата є нижчою від середньої заробітної плати, яка зберігалася за працівником протягом попереднього періоду військової служби, для розрахунку застосовується середня заробітна плата, яка зберігалася за працівником протягом попереднього періоду військової служби.

Так, відповідно до наявної у матеріалах справи довідки від 17.05.2021 №277, виданої Головним управлінням Національної поліції в Київській області, середньомісячне грошове забезпечення складає 17 444, 78 грн., середньоденне грошове забезпечення становить 571,96 грн.

Враховуючи дані наявної у матеріалах справи довідки про доходи позивача, з урахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 03.12.2020 (день звільнення) по 23.05.2020 (дата ухвалення судом рішення) становить: 571,96 грн. (середньоденне грошове забезпечення) х 364 к.д. (кількість днів вимушеного прогулу) = 208 193,44 грн., яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 .

У відповідності пункту 2 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби підлягають негайному виконанню, рівно як і рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць підлягають негайному виконанню.

Відповідно до зазначеної норми закону суд вважає за необхідне допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення позивача на службі в поліції на посаді заступника начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання Головного управління Національної поліції в Київській області та в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь позивача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 17 444, 78 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно з частиною першою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Як зазначено у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до частини другої статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

В частині третій статті 23 Цивільного кодексу України зазначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як зазначено у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. […] Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Згідно з частиною четвертою статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Позивач у позові зазначив, що діями відповідача, які полягали у неправомірному звільненні з роботи, спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях у зв`язку з неправомірною поведінкою та порушенні законних прав ОСОБА_1 .

Разом з тим, суд зазначає, що така моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

До матеріалів справи позивачем долучено наступні докази:

- копії витягів з історій хвороб №19/3684, №6654, №4648, №19/7205, №6530;

- копії листків непрацездатності: серія АДХ №543793, серія АДХ №522015, довідки №532, 128, серія АДХ №338075, серія АДХ№338313, довідка №4648, серія АДХ №338761, серія АДХ №522847, серія АДХ №325741, довідка №24, серія АДХ 339264, серія АДХ №339366, довідка №323.

Однак, суд звертає увагу що надані позивачем докази стосуються періоду 2019 року та не відносяться до періоду з моменту звільнення позивача (03.12.2020) відповідно до наказів від 01.12.2020 №682 та від 03.12.220 №333о/с до моменту прийняття рішення судом у даній справі.

Суд зазначає, що позивач не виконав свого обов`язку щодо доказування та не надав суду жодного доказу на підтвердження моральних страждань, а також не надав жодного обґрунтування щодо заявленого розміру моральної шкоди та доказів того, що саме така сума є співмірною із завданою шкодою.

Оскільки під час розгляду справи позивачем не представлено належних доказів заподіяння йому неправомірними та винними діями відповідача шкоди за спірний період, що є необхідною умовою відшкодування моральної шкоди, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27.09.2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, відповідачем не доведено правомірність оскаржуваних рішень та наказів з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України,

cуд,-

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Київській області від 01.12.2020 №682 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Головного управління Національної поліції в Київській області", яким ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції.

3. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Київській області від 03.12.2020 №333о/с, яким ОСОБА_1 звільнено зі служби в Національній поліції України з 03.12.2020.

4. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання Головного управління Національної поліції в Київській області з 04.12.2020.

5. Стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 208 193,44 грн. (двісті вісім тисяч сто дев`яносто три гривні сорок чотири копійки).

6. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання Головного управління Національної поліції в Київській області та в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Київській області середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

7. В іншій частині позовних відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іщук І.О.