Справа № 260/1433/22
Суддя: Микуляк П.П.
Дата ухвалення: 2022-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

03 серпня 2022 року м. Ужгород№ 260/1433/22
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Микуляк П.П.,

при секретарі Пшевлоцька К.І.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1 , представник - Радь І.І.,

відповідача: Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департамент патрульної поліції Національної поліції України, представник - Котубей О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Закарпатській області, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України проголошується вступна та резолютивна частини Рішення. Повний текст Рішення виготовлено та підписано 15 серпня 2022 року.

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції в Закарпатській області, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, яким просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції від 04.03.2022 №573 о/с про звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 та поновити на попередньому місці служби в поліції та допустити в цій частині негайне виконання судового рішення у випадку його задоволення.

Позовна заява мотивована тим, що 04 березня 2022 року ОСОБА_1 подав рапорт про звільнення із служби.

Того ж дня ОСОБА_1 відмовився від бажання звільнятися із служби в національній поліції у зв`язку з чим 04.03.2022 подав рапорт яким відкликав свій рапорт про звільнення та просив не вважати його підставою для звільнення з поліції.

Не зважаючи на відкликання рапорту про звільнення, наказом Департаменту патрульної поліції від 04.03.2022 №573 о/с позивача звільнено зі служби в поліції на підставі п.7 ч.1 ст.77 Закону України "Про національну поліцію".

У якості підстави для звільнення ОСОБА_1 в наказі від 04.03.2022 №573 о/с вказано відкликаний рапорт ОСОБА_1 від 04.03.2022 р.

Позивач вважає, що рішення про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням відповідно є неправомірним, відтак наказ від 04.03.2022 №573о/с є протиправним та підлягає скасуванню.

Представник позивача в судовому засідання підтримав висунуті позовні вимоги позивача та просив задовольнити такі у повному обсязі. Вважає, що звільнення проведено з грубим порушенням, а сам наказ протиправним. Додатково повідомив, що рапорт про відкликання у відділі кадрового забезпечення відмовилися приймати тому такий був відправлений позивачем поштою, що підтверджується матеріалами справи. Крім того позивач не ставить питання, щодо будь яких виплат за час вимушеного прогулу, оскільки позивач з 05.03.2022р. призваний до проходження військової служби в зенітно ракетному взводі, зенітно ракетної батареї зенітного ракетно-артилерійського дивізіону, що підтверджується наказом №53

Представником відповідача до суду було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого вимоги позивача вважає безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення, у зв`язку з тим, що 04.03.2022 року позивачем було подано до відділу кадрового забезпечення рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням.

Вказаний рапорт було виконано того ж дня, видано наказ №573 о/с про звільнення ОСОБА_2 зі служби в поліції на підставі п.7 ч.1 ст. 77 ЗУ Про Національну поліцію, про що було усно повідомлено.

05.03.2022 року позивачем у відділі кадрового забезпечення було отримано трудову книжку, військовий квиток, припис для постанови на військовий облік.

Представник відповідача зазначає, що Наказ №573 о/с «про звільнення» від 04.03.2022р. з підставою звільнення - рапорт від 04.03.2022р. не суперечить вимогам закону, відтак підстави для задоволення позовної заяви відсутні.

У судовому засіданні представник відповідачів заперечив, щодо задоволення позовної заяви та просив суд відмовити позивачу у повному обсязі. Додатково просив не враховувати виступ в судових дебатах представника позивача. Щодо дати проведення повного розрахунку інформацію не надав, оскільки така не запитувалася.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

04 березня 2022 року ОСОБА_1 подав до відділу кадрового забезпечення рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням. В тексті рапорту ОСОБА_1 зазначив, що просить звільнити його з 05.03.2022 року у зв`язку з неможливістю продовжити роботу та необхідністю доглядати за дитиною до досягнення нею 14 років.

Того ж дня, 04 березня 2022 року ОСОБА_1 подав рапорт про відкликання рапорту про своє звільнення зі служби в поліції від 04.03.2022р. Оскільки відділ кадрового забезпечення Управління патрульної поліції відмовився від отримання то зазначений рапорт про відкликання рапорту про звільнення позивачем було направлено засобами поштового зв`язку на адресу Управління патрульної поліції в Закарпатській області: м. Ужгород., вул. Кошового, буд.2.

Незважаючи на наявність рапорту про відкликання того ж дня - 04 березня 2022 року Наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України по особовому складу №573 о/с старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 інспектора взводу №2 роти №2 батальйону (з обслуговування м. Ужгорода) було звільнено з управління патрульної поліції в Закарпатській області з 05 березня 2022 року, на підставі п.7 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію"

Не погоджуючись з прийнятим наказом про звільнення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Спеціальним Законом, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України є Закон України Про Національну поліцію від 2 липня 2015 р. №580-VIII (далі Закон №580-VIII).

У своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та Законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами (ст.3 Закону України Про Національну поліцію).

Відповідно до ч.1 ст.59 Закону України "Про Національну поліцію" служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Статтею 60 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч.1 ст.58 Закону України "Про Національну поліцію" призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов`язків.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Верховний Суд України в постанові від 17.02.2015 року у справі №21-8а15 виклав правову позицію, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це не йдеться у спеціальному законі.

Аналіз норм Закону України "Про Національну поліцію" дає підстави для висновку, що призначення особи на службу в поліції та звільнення з відповідної посади може відбуватися виключно з підстав та у порядку, передбачених цим Законом.

У пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06.11.1992 року визначено, що у справах про звільнення особи за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації.

У Постанові від 26.10.2016 року у справі №6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору, про суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу звільнення.

Як встановлено судом такого волевиявлення не було.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 23.11.2016 року №1235, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20.12.2016 року за №1668/29798, затверджено Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції, який розроблено відповідно до статті 59 Закону України "Про Національну поліцію" з метою забезпечення належної підготовки та видання наказів з питань проходження служби поліцейськими.

Згідно цього наказу, підставою для підготовки та видання наказів по особовому складу є документи з питань проходження служби (рапорти), подані до підрозділу кадрового забезпечення поліцейським, його керівником або працівником, який здійснює кадрове забезпечення підрозділу.

Згідно з ч.2 ст.56 Закону №580-VIII службові відносини особи, яка вступає на службу в поліції, розпочинаються з дня видання наказу про призначення на посаду поліцейського.

Призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону (ч.1 ст.48 Закону №580-VIII).

Частинами 1 та 2 ст.77 Закону №580-VIII встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням (п.7 ч.1 вказаної статті). Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

Тобто поліцейський може бути звільнений зі служби в поліції, зокрема, за власним бажанням, тільки на основі власного волевиявлення поліцейського, яке оформлюється відповідним рапортом. При цьому, Законом №580-VIII не врегульована процедура та порядок звільнення особи за власним бажанням, зокрема, строки попередження працівником про таке звільнення та строки прийняття відповідного рішення про звільнення.

Статтею 60 Закону №580-VIII передбачено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п.4 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначений Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114(далі - Положення №114).

Пунктом 64 Положення №114 передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік), зокрема, за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Відповідно до пункту 68 Положення №114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Отже, порядок звільнення зі служби в поліції за власним бажанням визначено пунктами 63 і 68 Положення №114, яке з огляду на положення пункту 4 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIII у частині, що не суперечить Закону №580-VIII, є чинним спеціальним нормативно-правовим актом, яке регулює порядок проходження служби в поліції.

При цьому, з аналізу пунктів 63 і 68 Положення №114 випливає, що про припинення служби в поліції за власним бажанням поліцейський повинен попередити прямого начальника не пізніше як за три місяці до дня звільнення.

Верховний Суд України в постанові від 24.04.2014 року у справі №21-241а14 зазначив, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні (стаття 38 Кодексу законів про працю України), обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків щодо забезпечення безпеки громадян і громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

У цьому ж судовому рішенні Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою в межах передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору мають право домовитися про звільнення в більш короткий строк. Такою домовленістю необхідно вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін. Видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника міліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68.

Отже, до закінчення визначеного у статті 68 Положення №114 строку служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови, що між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.

Поданими до суду документами, долученими до позовної заяви, підтверджено, що 04.03.2022 року позивачем було подано рапорт про його звільнення зі служби в поліції за власним бажанням. Однак 04.03.2022 року позивачем було написано рапорт про відкликання рапорту про звільненні за власним бажанням, який в зв`язку з відмовою в отриманні направлено засобами поштового зв`язку на адресу відповідача. Отримання такого рапорту відповідачем підтверджено матеріалами справи.

Отже, у день прийняття оскаржуваного наказу, позивач мав волевиявлення щодо продовження служби в поліції, що в силу наведених норм законодавства унеможливлює його звільнення 04.03.2022 року.

Як було зазначено вище, трьохмісячний строк, встановлений п.68 Положення №114, стосується періоду з дня подання рапорту про звільнення зі служби до постановлення наказу про звільнення і є обов`язковим для усіх учасників процедури звільнення, оскільки жодних винятків застосування такого строку не передбачено.

Приписи Положення №114 у частині звільнення за власним бажанням не суперечать вимогам Закону №580-VIII, а лише встановлюють певні конкретизовані гарантії для осіб, що проходять службу, у разі звільнення за власним бажанням.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо звільнення з роботи за власним бажанням, яка викладена у постанові від 07 березня 2018 року у справі №810/2728/16, адміністративне провадження №К/9901/7417/18, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Верховний Суд зазначив, що аналіз вказаних норм матеріального права дає підстави вважати, що за працівником, який попередив власника або уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням, упродовж двотижневого строку зберігається право на залишення на роботі, за виключенням випадку, коли на його місце запрошену іншу особу, якій відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Крім того, оскільки звільнення у порядку, передбаченому статтею 38 КЗпП України є одностороннім волевиявленням працівника, який подав заяву про звільнення за власним бажанням, то він у будь-який момент до закінчення двотижневого строку з моменту подачі заяви може її відкликати і звільнення у такому випадку не проводиться, а також працівник не підлягає звільненню у випадку, коли цей строк закінчився, а він не залишив місце роботи і не вимагає припинення трудових відносин.

При цьому, нормами чинного законодавства не передбачено право роботодавця приймати рішення про звільнення такого працівника до закінчення вказаного двотижневого строку.

Таку ж правову позицію у подібних правовідносинах висловив Верховний Суд, зокрема у Постановах 30 вересня 2020 року по справі №826/16621/17, від 05 лютого 2020 року по справі №819/744/16, від 20 травня 2020 року по справі №804/868/16.

У відносинах звільнення за власним бажанням поліцейського діє таке ж правило: оскільки звільнення у порядку пункту 68 Положення є одностороннім волевиявленням працівника-поліцейського, який подав рапорт про звільнення за власним бажанням, він у будь-який момент до закінчення тримісячного строку з моменту подання рапорту може його відкликати і звільнення у такому випадку не проводиться, а також працівник не підлягає звільненню у випадку, коли цей строк закінчився, і він не залишив місце роботи і не вимагає припинення трудових відносин. Інших строків щодо звільнення за власним бажанням у Положенні не встановлено.

Відтак, до закінчення визначеного у пункті 68 Положення №114 строку служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови, якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.

Суд зазначає, що в силу п.7 ч.1 ст.77 Закону України Про національну поліцію поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

З огляду на рапорт ОСОБА_1 від 04.03.2022 року про відкликання попередньо поданого рапорту про звільнення, власного бажання ОСОБА_1 звільнятися зі служби в поліції не було, оскільки позивачем рапорт про відкликання було подано в день написання рапорту про звільнення.

Відповідачем порушені права позивача на належний розгляд рапорту про продовження служби в поліції та його звільнення.

Суд зазначає, що у відповідача на момент прийняття оскаржуваного наказу від 04.03.2022 №573 о/с про звільнення ОСОБА_1 не було необхідної умови для звільнення позивача на підставі п.7 ч.1 ст.77 (за власним бажанням) Закону України Про Національну поліцію, оскільки позивачем було написано рапорт про відкликання рапорту про своє звільнення. Крім того відповідачем не надано підтвердження, що позивач був розрахований на момент звільнення.

У рішенні Конституційного Суду України в від 29.06.2010 №17-рп/2010 вказано, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) неодноразово висловлював свою позицію, у відповідності до якої принцип верховенства права вимагає дотримання вимог "якості" закону, яким передбачається втручання у права особи, основоположні свободи. Зокрема, на думку суду, вираз "згідно із законом" насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права, тлумачитися у спосіб, сумісний з верховенством права і найбільш сприятливий для особи (рішення у справах "Полторацький проти України" (Poltoratskiy v. Ukraine) від 29.04.2003, заява №38812/97, §155, "Олександр Волков проти України" (Oleksandr Volkov v. Ukraine), від 09.01.2013, заява №21722/11, §170, "Щокін проти України" (Shchokin v. Ukraine) від 14.10.2010, заяви №23759/03 та №37943/06, §57).

При цьому, під терміном "закон" слід розуміти як норми, встановлені писаним правом, так і правила, що сформувалися у прецедентному праві. Закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам "доступності" і "передбачуваності". "Закон" повинен бути належним чином доступним: громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку. Крім того, норма не може розглядатися як "закон", якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку. Громадянин повинен мати можливість - у разі необхідності за належної правової допомоги - передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія (рішення у справі "Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства" (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom), рішення від 23.06.1995, заява №18139/91, §37).

Натомість відповідачами порушені вказані принципи та права позивача, передчасно прийнято відповідний наказ про звільнення, що позбавило позивача можливості реалізації права на відмову від рапорту про звільнення.

За вказаних обставин, наказ відповідача від 04.03.2022 № 573 о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за власним бажанням, де підставою вказаний рапорт від 04.03.2022р. є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.6 ст.43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У Постанові від 21.05.2014 року у справі №6-33цс14 Верховний Суд України зазначив, що у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Згідно з частинами 2, 3 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Згідно ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, суд вважає, що позивач підлягає поновленню на посаді з 06.03.2022 року, оскільки саме з цієї дати порушені права позивача підлягають відновленню судом

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулося не у спосіб, встановлений законом, з порушенням прав позивача, у зв`язку з чим позовна заява підлягає задоволенню у повному обсязі.

На підставі наведеного та керуючись ст. 242-246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Закарпатській області, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Управління Національної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України по особовому складу №573 о/с від 04.03.2022 року про звільнення ОСОБА_1 .

Поновити старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 на займаній під час звільнення посаді інспектора взводу №2 роти №2 (з обслуговування м. Ужгорода) батальйону з 06 березня 2022 року.

Рішення в частині поновлення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 на посаді інспектора взводу №2 роти №2 батальйону (з обслуговування м. Ужгорода) підлягає до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.255 КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяП.П.Микуляк