Справа № 640/8730/21
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2022-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2022 року м. Київ № 640/8730/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кармазіна О.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до «Держави Україна в особі Офісу Генерального прокурора»
простягнення матеріальної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; поштова адреса: АДРЕСА_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ), від імені якого діє адвокатка Климович Д.С., звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Держави Україна в особі Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, код ЄДР: 00034051), в якому просить суд стягнути з Держави Україна в особі Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме: посадового окладу, визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», та надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи згідно постанови № 505, що розраховується у відсотках від посадового окладу, завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 02 жовтня 2015 року по 25 березня 2020 року, у розмірі 2 097 493 грн. 74 коп.

Також заявлено орієнтовний розрахунок судових витрат: на правову допомогу: 15000,00 грн. - складання позовної заяви, формування пакету документів та подання його до суду; 7500,00 грн. - складання відповіді на відзив на позовну заяву у разі подання такого відзиву Відповідачем, а також 15000,00 грн. - участь у судових засіданнях з розрахунку 3000,00 грн. за 1 судове засідання.

Позиція позивача.

Позивач зазначає, що з 31.01.2015 року працював на посаді старшого слідчого слідчого відділу слідчого управління військової прокуратури Південного регіону України.

Додає, що 20.10.2014 юриста 2 класу ОСОБА_1 призначено прокурором відділу нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та при проведенні оперативно-розшукової діяльності слідчого управління військової прокуратури Центрального регіону України на умовах строкового трудового договору, до призначення на цю посаду військовослужбовця, звільнивши у порядку переведення з посади старшого прокурора військової прокуратури Київського гарнізону.

Позивач додає, що 06.10.2015 року призначено капітана юстиції ОСОБА_1 прокурором відділу нагляду за додержанням законів та виконання судових рішень у кримінальних провадженнях військової прокуратури сил антитерористичної операції.

Станом на дату подання позову ОСОБА_1 , як зазначено у позові, перебуває на посаді прокурора в Офісі Генерального Прокурора.

Позивач зазначає, що відповідно до змісту ч. 2 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок.

Звертає увагу у зв`язку з цим, що в період з 26.10.2014 до 31.12.2016 (з 01.01.2017 вже діяла нова редакція статті з урахуванням Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII від 06.12.2016) ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» встановлювала, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Як зазначає позивач, з 01.01.2017 до 24.09.2019 (з 25.09.2019 вже діяла нова редакція статті з урахуванням Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-ІХ від 19.09.2019) ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» визначала, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

З 25.09.2019 абз. 1 ч. З ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» мав наступний зміст: «Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року».

Позивач додає, що ч. 4 ст. 81 Закону «Про прокуратуру» встановлено коефіцієнт для визначення посадового окладу прокурора регіональної прокуратури - 1.2, прокурора Генеральної прокуратури України у розмірі 1,3 (протягом всього часу, про який йде мова у позові).

Надалі, позивач наводить зміст норм Законів про Державний бюджет України на відповідний рік (з 2015 по 2020) щодо розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та робить висновок, що заробітна плата (посадовий оклад) позивача за період з 02.10.2015 по 25.03.2020 повинна була складати 1 398 122,45 грн. (розрахунки наведені у таблиці).

У той же час, як зазначає позивач, з відповіді, наданої відповідачем вбачається, що фактично позивачу за період з 02.10.2015 по 25.03.2020 було нараховано посадовий оклад у розмірі 328078,85 грн. (розрахунок наведено у таблиці).

Тобто, як вважає позивач, розмір матеріальної шкоди, нанесеної Позивачу, у вигляді недоплаченого окладу становить 1 070 043,60 грн.

Крім того, як зазначено у позові, з відповідей Офісу Генерального прокурора вбачається, що до складу грошового забезпечення позивача, окрім окладу, було включено наступні надбавки та премії:

- надбавка за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи згідно постанови № 505:

з 02.10.2015 року по 19.12.2019 року - 100% посадового окладу з урахуванням надбавки за класний чин та надбавки за вислугу років.

Як зазначає позивач, оскільки розмір частини надбавок був встановлений у твердій грошовій сумі, а решта могли коригуватися в залежності від залишку у фонді оплати правці, він вважає за необхідне додатково стягнути лише розмір матеріальної шкоди, завданої недоотриманням надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи, яка встановлена у фіксованому відсотковому розмірі, при цьому враховуючи до бази нарахування лише посадовий оклад.

Розмір матеріальної шкоди, нанесеної Позивачу, у вигляді недоплаченої надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи за період з 02.10.2015 року по 19.12.2019 року позивач визначає у розмірі 1 027 450,14 грн.

Таким чином, як вважає позивач, загальний розмір завданої Позивачу матеріальної шкоди становить: 1 070 043,60 грн. + 1 027 450,14 грн. = 2 097 493,74 грн.

Позивач додає, що Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» № 79-VIII від 28.12.2014 (набрання чинності з 01.01.2015) було внесено зміни до п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» та установлено, що стаття 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26.03.2020 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України (далі по тексту - Рішення КСУ № 6-р/2020 від 26.03.2020).

Враховуючи положення ст. 8, ст. 41, ст. 152 Конституції України, ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», ст. 1175 ЦК України, приклад наукової думки судді ВС, думку іншого судді ВС, рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 №6-рп/2007, рішення Європейського суду з прав людини 30.11.2004 у справі «Бакалов проти України» (Заява № 14201/02) та 18.10.2005 у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» (Заява № 70297/01), від 10.03.2011, остаточне 10/06/2011 справі «Сук проти України» (Заява № 10972/05), постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 911/4249/16 від 17.04.2018, Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №12-46гс18, позивач вважає, що належним способом захисту прав позивача у наведених правовідносинах є застосування норми прямої дії ч. 3 ст. 152 Конституції України та стягнення на користь позивача матеріальної шкоди, у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного за ч. 3 та ч. 4 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними.

Позиція відповідача.

Відповідач вважає позов безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Звертає увагу на те, що статтею 81 Закону України від 14,10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності з 15 липня 2015 року, визначено заробітну плату прокурора. Зазначає, що частиною дев`ятою цієї статті Закону передбачено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Разом з тим, акцентує увагу на тому, що пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» було передбачено, що норми положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру» на 2015 рік застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету.

Також, як зазначає відповідач. пунктом 11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» передбачено, що норми положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру» на 2016 рік застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету.

Крім того, Законом України від 28.12.2014 № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» внесено зміни до Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 № 2456-VI, зокрема розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено пунктом 26, яким, серед іншого, встановлено, що норми і положення статті 81, пунктів 13,14 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету.

Додає, що відповідно до статті 4 Закону України «Про прокуратуру» організація та діяльність органів прокуратури визначаються Конституцією України, цим та іншими Законами України.

Таким чином, як зазначає відповідач, норми законів України про державний бюджет передбачали правове регулювання питання оплати праці в тому числі прокурорів у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Звертає у зв`язку з цим увагу на те, що Кабінетом Міністрів України умови оплати праці працівників органів прокуратури затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (із змінами, внесеними згідно з постановами Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 № 763 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 р. № 505» і від 30.08.2017 № 657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури»).

Між тим, як зазначає відповідач, Конституційний Суд України 26.03.2020 ухвалив рішення № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018 (2840/18), яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. У п. 2 резолютивної частини рішення вказано, що спірне положення втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відтак, відповідач приходить до висновку, що рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення.

Відповідач звертає увагу на те, що органи прокуратури України не мали правових підстав для виплати заробітної плати поза межами видатків державного бюджету на оплату праці в розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

З огляду на викладене, відповідач вважає, що прокуратура при нарахуванні та виплаті заробітної плати прокурорам, у тому числі позивачу, діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений законодавством.

Відповідач зауважує, що у зв`язку з прийнятим 26.03.2020 Конституційним Судом України вищезгаданого Рішенням КСУ, Офіс Генерального прокурора неодноразово звертався до Уряду з пропозицією щодо необхідності внесення зміни до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» для забезпечення видатків на оплату праці прокурорів у повному обсязі, потреба яких, враховуючи відтермінування реформи органів прокуратури та подовженням карантину, спричиненого коронавірусом SARS-CoV-2, становила 301,3 млн грн (з них 272,0 млн грн оплата праці і 29,3 млн. грн. - нарахування на неї).

Законом України від 17.09.2020 № 909-ІХ Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», як зазначає відповідач, відповідні зміни були внесені.

Відповідач на завершення додає, що оскільки Генеральна прокуратура України у бюджетних запитах з 2016 року заробітну плату постійно розраховувала відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру» та з 2015 року постійно зверталася до Уряду з проханням забезпечення оплати праці прокурорів на законодавчому рівні, бездіяльність Генеральної прокуратури України не підтверджується.

При цьому також зазначає, що згідно з нормами частин першої та другої статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Порушення учасником бюджетного процесу встановлених цим Кодексом чи іншим бюджетним законодавством норм щодо складання, розгляду, затвердження, внесення змін, виконання бюджету частиною першою статті 116 Бюджетного кодексу України визнається бюджетним правопорушенням, за що статтею 121 цього Кодексу передбачена відповідальність.

З огляду на викладене, як зазначає відповідач, органи прокуратури України не мали правових підстав для виплати заробітної плати поза межами видатків державного бюджету на оплату праці в розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Щодо преміювання прокурорів, між тим, зазначає, що воно здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Отже, як зазначає відповідач, Законом не передбачено «інших щомісячних надбавок, доплат», зокрема доплати за науковий ступінь, надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи тощо.

Таким чином, на думку відповідача, ОСОБА_1 в позові при наведені розрахунків не враховує факт, що Законом вказана надбавка взагалі не передбачена.

Також окремо зазначає, що розмір виплачених премій напряму залежить від розміру основної заробітної плати та фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Отже, як вважає відповідач, розглядати одну складову заробітної плати (посадовий оклад) (оскільки надбавка за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи не передбачена Законом) без врахування інших не є правомірним.

Щодо стягнення з Держави України в особі Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди також звертає увагу на Рішення Конституційного Суду України від 03.10.2001 № 12-рп/2001 у справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою). Так, Конституційним Судом України констатовано, що Конституція України, зокрема стаття 56, гарантує громадянам право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання вказаних у Рішенні органів оскільки економічною класифікацією видатків зазначених у Рішенні органів не передбачено коштів на відшкодування шкоди.

Водночас, звертає увагу на те, що питання про стягнення шкоди в адміністративній справі не може бути самостійною (окремою) позовною вимогою, якщо вона не пов`язана і не заявлена одночасно з вимогами про визнання дій/бездіяльності протиправними.

Процесуальні дії, вчинені у справі.

Ухвалою судді від 08.04.2021 відмовлено у відкритті провадження у даній справі, оскільки предметом даного спору є лише вимога про стягнення з відповідача матеріальної шкоди, заявлена без вимоги вирішити публічно-правовий спір, з огляду на що такий спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Вважаючи інакше, Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 08.06.2021 апеляційну скаргу позивача задовольнив, ухвалу судді від 08.06.2021 скасував, а справу направив на продовження розгляду до суду першої інстанції.

17.06.2021 вказана справа надійшла до суду та протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 18.06.2021 дану справу передано судді Кармазіну О.А, для продовження розгляду.

Ухвалою судді від 23.06.2021 позовну заяву залишено без руху як таку, що подана без додержання вимог, встановлених КАС України та встановлено строк для їх усунення.

Ухвалою судді від 11.08.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Враховуючи положення п. 1 ч. 6 ст. 12, п. 20 ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 12, ч. 1 ст. 257, ч. 5 ст. 262 КАС України вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Встановлені судом обставини.

Так, сторонами не спростовуються та не заперечуються наведені вище обставини перебування позивача на посаді прокурора та отримання нарахованих сум. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та, відповідно, є встановленими.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Критерії оцінки правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень визначені частиною другою статті 2 КАС України, відповідно до положень якої в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи правомірність дій відповідача щодо повноти нарахування та виплати фактично сплачених позивачу сум, суд зазначає, що 14 жовтня 2014 року прийнято Закон України "Про прокуратуру", який набрав чинності 15 липня 2015 року.

У зв`язку з цим, з липня 2015 року відбулися зміни в оплаті праці працівників прокуратури.

Відповідно до частини третьої статті 81 Закону посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Проте, відповідно до положень статей 8, 13 Закону України "Про оплату праці" умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Частинами першою і другою статті 23 Бюджетного кодексу України встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Водночас Законом України від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", якого доповнено пунктом 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, яким встановлено, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Також, пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" установлено, що положення частини другої статті 33, статті 81 Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Тобто, Законом України "Про Державний бюджет України на 2015 рік", як спеціальним законом, який регулює бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, які фінансуються з державного бюджету, надано повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір і порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.

Схема посадових окладів працівників органів прокуратури затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури", зі змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року №763 і від 9 грудня 2015 року №1013.

Підпунктом 1 пункту 13 Перехідних положень Закону України "Про прокуратуру" доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.

Однак, Кабінет Міністрів України вказаного не здійснив, тоді як реалізація положень Закону України "Про прокуратуру" є неможливою без унесення відповідних змін як до Постанови КМУ №505, так і до Бюджетного кодексу України й законів про Державний бюджет України на відповідні періоди, щодо заробітної плати працівників органів прокуратури.

Зміни до Постанови КМУ №505, зокрема, щодо розмірів окладів працівників органів прокуратури не вносились, законами про Державний бюджет України на відповідні періоди не було передбачено видатки на реалізацію положень статті 81 Закону України "Про прокуратуру", у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати поза межами видатків Державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання збільшення видатків Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у розмірі, встановленому Законом України "Про прокуратуру", а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Як зазначено у рішенні Конституційного суду України від 3 жовтня 1997 року у справі №18/183-97, конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, слід застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та лишається діючою на момент протікання правовідносин.

Наведені висновки узгоджуються із усталеною судовою практикою, висловленою, зокрема, у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року в справі №823/774/16, від 20 лютого 2019 року в справі №808/2718/17, від 18 березня 2020 року в справі №0640/3667/18, від 7 травня 2020 року в справі №802/1179/16-а.

Щодо доводів позивача стосовно прийнятого Конституційним Судом України рішення від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18), суд звертає увагу на наступне.

Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як визначено частиною другою статті 152 Конституції України і частиною першою статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У Рішенні від 30 вересня 2010 року №20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до Конституції України" від 8 грудня 2004 року №2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Подібний висновок також висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 4819/49/19, за яким: рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію, тобто поширюється на правовідносини, що виникли або тривають після його ухвалення (за винятком тих випадків, якщо інше встановлено Конституційним Судом України безпосередньо у тексті ухваленого рішення).

Суд наголошує, що дія окремого положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, згідно рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18), втратила чинність 26 березня 2020 року.

Водночас, враховуючи період, а який виникли спірні відносини, суд вважає, що рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття указаного рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 320/1874/19, актуальність яких підтверджена в ухвалі Верховного суду від 15 лютого 2022 року у справі № 640/2233/21.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для тверджень щодо вчинення відповідачем протиправних дій щодо позивача чи допущення ним відносно позивача протиправної бездіяльності (в аспекті заявлених обставин та вимог), а відтак, суд вважає, що відповідач не допустив порушень при нарахуванні та виплаті позивачу відповідних сум, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову та стягненні заявлених сум, оскільки правові підстави для його задоволенні та стягнення цих сум - відсутні.

Водночас, суд вважає доречними доводи відповідача відносно того, що стаття 56 Конституції України гарантує громадянам право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання органу, який застосовує певний акт законодавства, надалі визнаний неконституційним, що зумовлює стягнення шкоди (коштів) з бюджету, а не з цього органу. При цьому, за усталено практикою, відповідачем у таких справах може бути орган державної казначейської служби, яка обслуговує кошти відповідних бюджетів.

Доводи позивача та надані ним матеріали, досліджені та оцінені судом, не спростовують наведених висновків суду та не доводять зворотного. У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що вчинено судом у зв`язку з розглядом даної справи.

Враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено, відповідно, з огляду на положення ст. 139 КАС України, відсутні підстави для відшкодування витрат, які відшкодовуються у випадку задоволення позову.

На підставі вищевикладеного та керуючись положеннями статтями 2, 5 - 11, 19, 72 -77, 90, 139, 241 - 246, 250, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; поштова адреса: АДРЕСА_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 КАС України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 292, 293, 295, 296 КАС України.

Зважаючи на затвердження Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя 17 серпня 2021 року N 1845/0/15-21, апеляційні скарги в електронній формі подаються безпосередньо до апеляційного суду.

Днем вручення процесуальних документів в електронній формі є день отримання судом повідомлення про доставлення документів на офіційну електронну адресу особи (п. 2 ч. 6 ст. 251 КАСУ), якою є (п. 5.8. Положення про ЄСІТС від 17 серпня 2021 року N 1845/0/15-21): сервіс Електронного кабінету ЄСІТС, адреса електронної пошти, вказана користувачем в Електронному кабінеті ЄСІТС, адреса електронної пошти, вказана в одному з державних реєстрів або адреса електронної пошти, з якої надійшли до суду документи, засвідчені кваліфікованим електронним підписом (п. 59 «Перехідні положення»).

Суддя О.А. Кармазін