Справа № 420/3066/22
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2022-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3066/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №64 від 17.12.2021 року щодо відмови у призначені позивачу пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, період навчання у Кагульському медичному училищі з 01.09.1987 року по 28.06.1990 року, та призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", починаючи з 15.12.2021 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона 15.12.2021 року звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Разом із заявою позивачем до пенсійного органу було надано всі необхідні документи, які підтверджують її загальний та пільговий стаж. Однак рішенням №64 від 17.12.2021 року позивачу було відмовлено у призначенні вищезазначеного виду пільгової пенсії у зв`язку із відсутністю у неї необхідного пільгового стажу.

Разом з тим, позивач не погоджується із зазначеним рішенням відповідача та вважає його протиправним, оскільки абзацом 1 частини першої статті 38 Закону України від 10.02.1998 року №103/98-ВР «Про професійно-технічну освіту» передбачено, що час навчання у професійно-технічному навчальному закладі зараховується до трудового стажу учня, слухача, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Ухвалою суду від 23.05.2022 року адміністративну справу №420/3066/22 судом було прийнято до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ч.5 ст.262 КАС України. Відповідачу запропоновано в 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на адміністративний позов.

03.06.2022 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачем, зокрема, зазначено, що 15.12.2021 року позивач звернулась до нього із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Водночас заява ОСОБА_1 за принципом екстериторіальності була передана для розгляду до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, та саме зазначеним суб`єктом владних повноважень було прийнято оскаржуване рішення №64 від 17.12.2021 року.

16.06.2022 року від позивача надійшло клопотання про залучення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області в якості співвідповідача в адміністративній справі №420/3066/22.

Ухвалою суду від 30.05.2022 року провадження у справі було зупинено та поновлено 20.06.2022 року.

Ухвалою суду від 20.06.2022 року клопотання ОСОБА_1 було задоволено.

Залучено до участі у справі №420/3066/22 в якості співвідповідача Головне управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області та розпочато розгляд справи спочатку в порядку спрощеного позовного провадження, визначеного ст.262 ч.5 КАС України, без виклику сторін.

28.07.2022 року від Головного управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області до суду надійшов відзив на адміністративний позов, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що немає законних підстав зараховувати період навчання в училищі до стажу за вислугою років. Так згідно п. "е" ч. 1 ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення право на пенсію за вислугою років мають працівники освіти, охорони здоров`я, та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Тобто, за твердженням відповідача, на підставі аналізу змісту даної норми можна прийти до висновку, що право на пенсію за вислугою років мають лише працівники, які залучені до роботи у відповідних галузях.

Як вказує відповідач у відзиві, дія статті 38 Закону України Про професійно-технічну освіту, на яку посилається позивач у позові, не поширюється на спірні правовідносини, через те, що приписи наведеної статті не передбачають зарахування періоду навчання до стажу за вислугу років. Формулювання стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників не дає змогу однозначно встановити те, що стаж за вислугу років відноситься до таких пільг.

Відповідно до ст. 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно частини 2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до диплому серії НОМЕР_1 від 28.06.1990 року, вбачається що ОСОБА_1 в 1987 року вступила до Кагульського медичного училища та в 1990 році закінчила повний курс за спеціальністю «Медична сестра». Рішенням Державної кваліфікаційної комісії від 28.06.1990 року позивачу присвоєно кваліфікацію «медична сестра».

Згідно трудової книжки Кованжи Феодори Федоріви серії НОМЕР_2 від 01.03.1991 року, позивач з 10.09.1990 року була прийнята на посаду медичної сестри Тараклійської центральної районної лікарні.

15.12.2021 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Водночас заява ОСОБА_1 за принципом екстериторіальності (відповідно до п.п. 4.1 та 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1) була передана для розгляду до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №64 від 17.12.2021 року позивачу було відмовлено у призначенні такої пенсії у зв`язку із відсутністю у неї необхідного стажу за вислугу років.

При цьому відповідачем зазначено, що з урахуванням Рішення Конституційного суду України від 04.06.2019 року №2-р/2019 право виходу на пенсію за вислугу років мають медичні працівники, які набули вислугу років на відповідних посадах, станом на: 1 квітня 2015 року - не менше 25 років; 31 грудня 2015 року - не менше 25 років 6 місяців; 11 жовтня 2017 року - не менше 26 років 6 місяців.

За результатами розгляду наданих позивачем до заяви документів до страхового та спеціального стажу зараховано всі документи.

Страховий стаж заявника становить 31 рік 4 місяці 28 днів. Стаж за вислугою років станом на 10.10.2017 року становить 24 роки 7 місяців 12 днів.

Вважаючи рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернулась з адміністративним позовом до суду у справі №420/3066/22.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Дослідивши адміністративний позов позивача та відзиви на нього, відповіді на відзиви, а також інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Закон України від 09.07.2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до статті першої Закону №1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону №1058-IV).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 року (надалі - Закон №1788), громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 51 Закону №1788 пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Статтею 52 Закону №1788 передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55.

Відповідно до пункту «е» ч. 1 ст. 55 Закону №1788 (до внесення змін Законом України №213-VIII від 02.03.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення») передбачалось, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Пунктом «е» ч. 1 ст. 55 Закону №1788 (після внесення змін Законом України №213) передбачалось, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років;

11 жовтня 2017 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 року №2148-VIII, у зв`язку з чим особам, які на день набрання чинності цього Закону мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

При цьому, положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом №2148-VIII, тобто 11 жовтня 2017 року, мають вислугу та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Зміст наведеного правового регулювання свідчить, що відповідні умови для призначення пенсії за вислугу років мають визначатись на момент, передбачений законодавцем - на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій".

Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 року (справа №1-13/2018 (1844/16, 3011/16)) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року №1788-ХІІ зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 №213-VІІІ, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 №911-VIII.

Слід зазначити, що змінами, внесеними Законом №213-VІІІ та Законом №911-VIII до оспорюваних положень Закону №1788 було:

-підвищено на п`ять років вік виходу на пенсію для жінок, зайнятих на визначених пунктами "а", "б", "в", "г", "д" статті 55 Закону №1788 роботах;

- підвищено на п`ять років загальний стаж роботи, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, для категорій працівників, визначених пунктами "а", "б", "в", "г", "д", "є" статті 55 Закону №1788 (зокрема для чоловіків змінено загальний стаж роботи з 25 років до 30 років).

-підвищено спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктом "а" статті 54, пунктами "д", "е", "ж" статті 55 Закону №1788.

Ухвалюючи Рішення, Конституційний Суд України дійшов висновків, наслідком яких стала неконституційність оспорюваних норм:

- по-перше, "положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону №1788, зі змінами, внесеними Законом №911 у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті "а" статті 54 Закону №1788, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах "є", "ж" статті 55 Закону №1788, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України";

- по-друге, "положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону №1788, зі змінами, внесеними Законом №213 щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави";

- по-третє, "оспорювані положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону №1788 зі змінами, внесеними Законом №213, суперечать положенням статей 1, 3, 46 Основного Закону України, законодавець, зрівнявши вік виходу на пенсію для чоловіків і жінок, зайнятих на визначених пунктами "а", "б", "в", "г", "д" статті 55 Закону №1788 роботах, що пов`язані зі шкідливим впливом на здоров`я та призводять до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком, скасував спеціальні гарантії щодо охорони праці і здоров`я жінок та встановлені спеціальні умови набуття права на пенсію за вислугу років, внесені Законом №213 зміни до пунктів "а", "б", "в", "г", "д" статті 55 Закону №1788 щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок є такими, що суперечать частині третій статті 24 Конституції України".

Як вбачається з матеріалів адміністративного позову та відзивів відповідачів, рішенням №64 від 17.12.2021 року позивачу було відмовлено у призначені пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", у зв`язку із відсутністю у неї необхідного пільгового стажу, а саме через незарахування до стажу роботи позивача, який дає право на пенсію за вислугу років, періоду її навчання у Кагульському медичному училищі з 01.09.1987 року по 28.06.1990 року.

З даного приводу суд зауважує наступне.

Абзацом 1 частини першої статті 38 Закону України від 10.02.1998 року №103/98-ВР «Про професійну (професійно-технічну) освіту» передбачено, що час навчання у професійно-технічному навчальному закладі зараховується до трудового стажу учня, слухача, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Аналогічна за змістом вимога міститься і у абзаці 1 пункту 26 Положення про професійно-технічний навчальний заклад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1998 року №240, час навчання у професійно-технічному навчальному закладі зараховується до трудового стажу учня, слухача, у тому числі до безперервного і до стажу роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за одержаною професією не перевищує трьох місяців.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про професійну (професійно-технічну) освіту» до закладів професійної (професійно-технічної) освіти належать, зокрема: професійно-технічні училища відповідного профілю та інші типи закладів освіти, що надають професійну (професійно-технічну) освіту або здійснюють професійне (професійно-технічне) навчання.

Відповідно до п. 8 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №638 від 12 серпня 1993 року час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання. За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження часу навчання приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що час навчання у професійно - технічному навчальному закладі повинен бути зарахований до трудового стажу учня, слухача, в тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, за наявності двох умов, а саме: 1)якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу не перевищує 3 місяці; 2) якщо особа зарахована на роботу за набутою професією.

Як було встановлено судом, ОСОБА_1 у період з 01.09.1987 року по 28.06.1990 року проходила навчання у Кагульському медичному училищі, яке закінчила 28.06.1990 року, здобувши професію медична сестра.

Відповідно до записів трудової книжки позивача, ОСОБА_1 починаючи з 10.09.1990 року працювала медичною сестрою в Тараклійській центральній районній лікарні.

Отже, зазначені обставини дають суду підстави дійти висновку про наявність у позивача передбачених законодавством умов для віднесення часу її навчання у професійно - технічному навчальному закладі до стажу, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників.

Суд при вирішенні справи також виходить із того, що рішення №64 від 17.12.2021 року щодо відмови у призначені позивачу пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" є актом індивідуальної дії.

На думку суду правовий акт індивідуальної дії - це виданий суб`єктом владних повноважень документ, прийнятий із метою реалізації положень нормативно-правового акту (актів) щодо конкретної життєвої ситуації, який не містить загальнообов`язкових правил поведінки та стосується прав і обов`язків лише чітко визначеного суб`єкта (суб`єктів), якому (яким) він адресований.

Головною рисою таких актів є їхня конкретність, а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових обов`язків, обумовлених цими актами; при цьому за умов відповідності такого акту нормам чинного законодавства.

Натомість, оскаржуване рішення пенсійного органу не відповідає критеріям чіткості та зрозумілості акту індивідуальної дії, не містить жодної інформації, щодо врахування чи неврахування до пільгового стажу позивача того чи іншого періоду її навчання чи роботи, не містить навіть інформації, яким саме суб`єктом владних повноважень воно приймалось, що в свою чергу породжує його неоднозначне трактування, та впливає на можливість реалізації права або обов`язків пенсіонера при виконанні юридичного волевиявлення суб`єкта владних повноважень.

Зазначений висновок суду узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), рішення якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року є джерелом права.

У рішенні від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок («Лелас проти Хорватії», заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року; «Тошкуце та інші проти Румунії», заява №36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

З огляду на зазначене суд доходить висновку, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №64 від 17.12.2021 року щодо відмови ОСОБА_1 у призначені позивачу пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" є необґрунтованим та невмотивованим, а тому протиправним та підлягає скасуванню.

Разом з тим суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Статтею 58 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та готує документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

З огляду на встановлені обставини у справі №420/3066/22 суд вважає необхідним для захисту прав та інтересів позивача зобов`язати саме Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (оскільки до зазначеного суб`єкта владних повноважень позивача подавалась заява про призначення пенсії) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.12.2021 року про призначення їй пенсії за вислугу років з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, а саме в частині врахування до пільгового страхового стажу позивача періоду навчання у Кагульському медичному училищі з 01.09.1987 року по 28.06.1990 року.

У задоволенні іншої частини позовної вимоги зобов`язального характеру слід відмовити.

Аналогічна правова позиція про те, що вирішення питання призначення пенсії є виключною компетенцією Пенсійного фонду, у зв`язку з чим належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії, а ні зобов`язання відповідача призначити таку пенсію позивачу, висловлено Верховним Судом у постанові від 07.03.2018 року у справі № 233/2084/17.

Згідно частини 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем за подання позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн., що підтверджується квитанцією про сплату судового збору від 26.01.2022 року.

Враховуючи наявність підстав для задоволення основної позовної вимоги ОСОБА_1 , суд вважає необхідним стягнути на користь позивача суму сплаченого нею судового збору у розмірі 992,40 грн. з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, оскільки саме його рішенням були порушенні права та інтереси позивача.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 236, 237, 241-246, 251, 255, 258, 262, 293-295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83), Головного управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, Запорізька область, м.Запоріжжя, проспект Соборний, будинок 158-Б) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області №64 від 17.12.2021 року щодо відмови ОСОБА_1 у призначені пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.12.2021 року про призначення їй пенсії за вислугу років з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, а саме в частині врахування до пільгового страхового стажу позивача періоду навчання у Кагульському медичному училищі з 01.09.1987 року по 28.06.1990 року.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області () за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) суму сплаченого позивачем судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 992,40 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя О.В. Білостоцький