Справа № 160/25928/21
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2022-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

17 серпня 2022 року м. Дніпросправа № 160/25928/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чумака С.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року в адміністративній справі №160/25928/21 (головуючий суддя першої інстанції Віхрова В.С.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 16.12.2021 року звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якому просила:

- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо відмови їй в призначенні пенсії (рішення №68 від 18.06.2021 року) протиправними;

- скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області № 68 від 18.06.2021 року;

- зобовязати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області зарахувати їй до спеціального стажу період роботи з 02.10.1995 року по 01.04.2012 року у розмірі 15 років 0 місяців 19 днів та призначити їй пенсію на пільгових умовах з 14.06.2021 року.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №68 від 18.06.2021 року про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови в призначенні пенсії з підстав, визначених у листі №41653-33313/Д-01/8-0400/21 від 25.11.2021 року.

Зобовязано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати до спеціального стажу ОСОБА_1 період роботи з 02.10.1995 року по 01.04.2012 року, що надає право на призначення пенсії за вислугу років.

Зобовязано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років від 14.06.2021 року, з урахуванням правової позиції, викладеної судом у цьому рішенні та зарахованих цим судовим рішенням періодів роботи ОСОБА_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог. В обґрунтування скарги зазначено, що адміністративним судом при винесенні оскаржуваного рішення не враховано аргументи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву. Апелянт зазначає, що позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років, оскільки згідно наданих до заяви документів неможливо правильно визначити періоди роботи по вислузі років, а довідка, яка уточнює особливий характер роботи від 03.06.2021 року №309 потребувала перевірки. За результатами перевірки пенсійним органом встановлено, що у наданих документах відсутні накази про переведення, а тому повний період роботи на посаді, яка дає право на пенсію за вислугу років, визначити неможливо. Позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років через неможливість визначення спеціального стажу, який дає право на таку пенсію.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подала, що не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4).

14.06.2021 року позивач звернулася до ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

18.06.2021 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області розглянуто заяву позивача за принципом екстериторіальності та прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії №68. В обґрунтування відмови у призначенні пенсії зазначено, що аналізом наданих гр. ОСОБА_1 документів встановлено, що до надходження акту зустрічної перевірки, періоди роботи по вислузі років правильно визначити неможливо. Управлінням прийнято рішення відмовити позивачу в призначенні пенсії за вислугу років, у звязку з відсутністю правових підстав (а.с.17).

27.10.2021 року позивач повторно звернулась до ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою щодо проведеної перевірки та можливості призначення пенсії.

Листом №41653-33313/Д-01/8-0400/21 від 25.11.2021 року Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило позивачу, що у первинних документах відсутні накази про переведення, тому неможливо визначити повні періоди роботи на посаді, яка дає право на пенсію за вислугу років. Згідно наданих документів та даних, наявних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, загальний страховий стаж позивача складає 29 років 4 місяці 13 днів, спеціальний стаж не визначено. Враховуючи зазначене, заява від 14.06.2021 року про призначення пенсії за вислугу років розглянута та прийнято рішення від 18.06.2021 року №68 про відмову, оскільки позивач не досягла віку 55 років та через відсутність необхідного спеціального стажу (а.с.19, 25).

Не погоджуючись з відмовою в призначенні пенсії, позивач оскаржила таку відмову до суду.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Правові засади пенсійного забезпечення закріплені Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII (далі по тексту - Закон №1788) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування`від 09.07.2003 року №1058-IV (далі по тексту - Закон №1058).

Статтею 1 Закону №1788 визначено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до пункту 2-1 розділу XV Закону №1058 особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (на 11.10.2017 року) мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно пункту «а» статті 55 Закону №1788 (із змінами, внесеними Законом України від 02.03.2015 року №213-VІІІ) право на пенсію за вислугу років мають робітники локомотивних бригад і окремі категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті, за списками професій і посад, що затверджуються в порядку, який визначався Кабінетом Міністрів України, - після досягнення 55 років і при стажі роботи для жінок не менше 25 років, з них не менше 10 років на зазначеній роботі.

Згідно Списку професій і посад робітників локомотивних бригад і окремих категорій працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та в метрополітенах і користуються правом на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 року №583, право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, чергові по станціях, позакласних 1 класу, зайняті прийманням, відправленням і пропусканням поїздів на дільницях магістральних залізниць з особливо інтенсивним рухом.

Як установлено судом першої інстанції, відповідачами відмовлено у призначенні пенсії позивачу з тих причин, що на підставі наданої позивачем довідки від 03.06.2021 року №309, виданої структурним підрозділом Дніпровська дирекція залізничних перевезень, неможливо точно визначити спеціальний стаж (відсутня інформація про періоди переведення на інші посади) (а.с. 12).

З цього приводу апеляційний суд зазначає про таке.

Як вбачається з трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 у періоди що не зараховані, ОСОБА_1 працювала з 02.10.1995 року по 01.04.2012 року черговим по станції (позакласної, зайнятої прийманням, відправленням і пропусканням поїздів на дільницях магістральних залізниць з особливо інтенсивним рухом) станції Нижньодніпровськ - Вузол структурного підрозділу «Дніпровська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с. 7-11).

Довідка від 03.06.2021 року №309, яка уточнює особливий характер роботи, умов праці, необхідних для призначення пенсії по вислузі років, видана структурним підрозділом Дніпровська дирекція залізничних перевезень, чітко визначає періоди роботи позивача:

- 02.10.1995 року переведена черговим по станції тимчасово (наказ начальника станції №514 від 03.10.1995 року);

- 03.01.1996 року черговий по парку, переведена прибиральником до декретної відпустки (наказ начальника станції №5 від 03.01.1996 року);

- 22.01.1996 року переведена черговим по станції (наказ начальника станції №43 від 22.01.1990 року);

- 11.03.1996 року призначена черговим по станції (наказ начальника станції №121 від 11.03.1996 року);

- 07.05.1997 року черговий по станції переведена прибиральником до декретної відпустки (наказ начальника станції №193 від 07.05.1997 року);

- з 17.11.1997 року по 25.09.2000 року, черговому по станції надана частково оплачувана відпустка для догляду за дитиною віком до трьох років (наказ начальника станції № 466 від 17.11.1997 року);

- 25.09.2000 по 25.03.2001 року, черговому по станції надана відпустка без збереження заробітної плати для догляду за дитиною (наказ №377 від 27.09.2000 року);

- 06.05.2001 року чергового по станції допустити до роботи після виходу з декретної відпустки (наказ начальника станції №71 від 06.05.2001);

- 01.02.2007 року відсторонити чергового по станції від роботи пов`язаною з рухом поїздів та нічних змін, у зв`язку з вагітністю (наказ начальника станції №53-ОС від 01.02.2007 року);

- 03.10.2007 по 09.08.2010 року, черговому по станції надана частково оплачувана відпустка для догляду за дитиною віком до трьох років (наказ начальника станції № 497/ОС від 07.09.2007 року);

- 20.08.2010 року, черговий по станції стала до роботи після відпустки по догляду за дитиною (наказ начальника станції №328/ОС від 20.08.2010 року);

- 13.12.2010 року чергового по станції направити на курси підвищення кваліфікації у Дніпропетровський національний університет залізничного транспорту за категорією чергові по станціях позакласних 1 та 2 класу. Термін навчання два тижні (наказ ДН-1 №1013 від 08.12.2010 року; наказ начальника станції №717 від 13.12.2010 року);

- 01.04.2012 року чергового по залізничній станції переведено диспетчером станційним (нам. начальника станції №119/ОС від 30.03.2012 року).

Згідно вказаної довідки стаж роботи на посаді чергового по залізничній станції Нижньодніпровськ-Вузол ОСОБА_1 складає 15 років 0 місяців 19 днів, що дає право на пенсію по вислузі років, відповідно до статті 55 пункту «а» Закону України «Про пенсійне забезпечення» ( а.с.12).

Відповідно до ст.62 Закону України Про пенсійне забезпечення, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок ведення трудових книжок регулюється Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (надалі - Інструкція №58, в редакції на час спірних правовідносин).

Згідно пункту 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до п.4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

З положень пункту 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників вбачається, що необхідним реквізитом під відповідним записом у трудовій книжці працівника є печатка.

Разом з тим, обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає реалізувати своє право на призначення пенсії, у недоліках таких записів.

Апеляційний суд зауважує, що позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірних періодів роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі № 275/615/17.

Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі №490/12392/16-а.

Таким чином, відповідальність за ведення трудової книжки покладається на підприємство, відтак, певні недоліки в записах не можуть бути підставою для виключення періодів роботи зі страхового стажу позивача.

Надаючи правову оцінку доводам апелянта про неможливість визначення спеціального стажу роботи позивача для призначення пенсії за вислугу років, суд вказує на таке.

Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки або інших бухгалтерських документів.

Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Відповідно до статті 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення» органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.

Зловживанням з боку пенсіонера в розумінні частини першої статті 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є, зокрема, подання ним документів з явно неправильними відомостями.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що право особи на призначення пенсії за віком має бути підтверджене як пенсіонером (особистими документами), так і підприємством, на якому особа працювала. Також і відповідальність за надання недостовірних пенсійних документів покладена на підприємство (організацію) та пенсіонера.

В той же час, витребування та перевірка первинних документів є також правом пенсійного органу. Тобто перекладання обов`язку доказування, надання відомостей тощо на позивача є неприйнятним. Відсутність можливості пенсійного органу скористатися правом на перевірку зазначених у трудовій книжці відомостей не може бути підставою для обмеження права пенсіонера на отримання належної пенсії.

Проаналізувавши надані документи для призначення пенсії, апеляційним судом встановлено, що в них чітко визначені періоди роботи та переведення позивача, зазначені дати та посади.

Відтак, доводи апелянта щодо неможливості зарахування спірного періоду роботи до періоду, що надає право на призначення пільгової пенсії за вислугу років є безпідставними, а дії відповідачів щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років є протиправними, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №68 від 18.06.2021 року підлягає скасуванню, як правильно зазначив суд першої інстанції.

Ефективним способом захисту порушених прав позивача, в спірних правовідносинах, буде саме зобов`язаня Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, період роботи з 02.10.1995 року по 01.04.2012 року.

Стосовно доводів апелянта про недосягнення позивачем пенсійного віку, колегія суддів не приймає такі доводи до уваги з огляду на таке.

Конституційний суд України визнав неконституційними деякі закони про «Про внесені зміни до деяких законодавчих дій України, що відносяться до пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 № 213-VІІІ, які підвищили пенсійний вік для працівників шкідливого виробництва на 5 років, та зазначив наступне: «Перевіряючи зазначені положення на відповідність Конституції України, Конституційний суд України виходить з того, що працівники, які працювали у шкідливих умовах, і погоджувалися на таку роботу через можливості отримання окремих пільг, мали об`єктивні очікування, що у них є право виходу на пенсію на умовах, визначених Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ, а після внесення змін Законом № 213, їх право виходу на пенсію на певних умовах звужене. Зазначене Конституційний суд України розцінив як погіршення їх юридичного положення про право призначення пенсії».

Так, 04 червня 2019 року Конституційний Суд виніс рішення № 2-р/2019 про невідповідність положень статей 54 і 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» нормам Конституції України. Зміни до статей було внесено в ході пенсійної реформи в 2015 році законами України №213-VІІІ і №911-VІІІ.

Конституційний Суд України визнав неконституційними положення, якими передбачено збільшення на 5 років віку для виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для окремих категорій працівників. Оскільки, КСУ визнав незаконними відповідні положення Закону № 213 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо пенсійного забезпечення», то застосуванню підлягають ст. 13, ч. 2 ст. 14, пункти «б» - «г» ст. 54 Закону «Про пенсійне забезпечення» в редакції до внесення змін Законом № 213 для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах.

В частині відмовлених позовних вимог рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується, а тому апеляційним судом в цій частині рішення суду першої інстанції не переглядається.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 12, 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року в адміністративній справі №160/25928/21 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року в адміністративній справі №160/25928/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя С.Ю. Чумак