Справа № 380/10392/21
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2022-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/10392/21 пров. № А/857/7603/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Улицького В.З.,

з участю секретаря судового засідання - Дутки І.Р.,

а також сторін (їх представників):

від відповідача - Ярова А.А.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11.04.2022р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській обл. та Головного управління ДПС у Львівській обл. як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, про визнання протиправним та скасування наказу про припинення державної служби, поновлення на публічній службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної (немайнової) шкоди (суддя суду І інстанції: Лунь З.І., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 14 год. 01 хв. 11.04.2022р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 15.04.2022р.),-

В С Т А Н О В И В:

29.06.2021р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, просив визнати протиправним і скасувати наказ Головного управління /ГУ/ ДПС у Львівській обл. № 84-о від 29.01.2021р. «Про припинення державної служби» (із змінами); поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору з надання адміністративних послуг платникам податків і зборів з фізичних осіб та єдиного внеску Залізничної державної податкової інспекції Залізничного управління ГУ ДПС у Львівській обл. () або на рівнозначній посаді у Головному управлінні ДПС у Львівській обл., утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби /ДПС/ України (); стягнути з ГУ ДПС у Львівській обл., утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України, на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути з ГУ ДПС у Львівській обл., утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України, на користь позивача суму сплаченого судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1816 грн. (Т.1, а.с.1-15).

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що наказ про його звільнення прийнято з порушенням норм законодавства. Вважає, що у дійсності не відбулося скорочення штатної чисельності працівників ДПС, мала місце не ліквідація, а реорганізація ДПС, що в свою чергу зумовлює припинення трудових договорів з працівниками, а в роботодавця - виникнення обов`язку дотримання законодавства про працю в частині дотримання прав працівників. Сам факт скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу не може бути підставою для беззаперечного звільнення працівника з роботи. На переконання позивача, відмова керівника органу в наданні позивачу пропозицій про переведення на іншу посаду в новоствореному органі, як і надання переваги одним працівникам у вигляді пропозиції зайняття вакантної посади у такому органі, може бути розцінена як дискримінація. Вважає, що у спірних правовідносинах слід застосовувати норми Закону України «Про державну службу», які були чинні станом на день його звільнення з посади.

Згідно ухвали суду від 05.07.2021р. розгляд справи проведено в порядку загального позовного провадження із викликом учасників справи (Т.1, а.с.57 і на звороті).

19.11.2021р. за допомогою системи «Електронний суд» до закінчення підготовчого провадження позивач скерував на адресу суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій додатково просив стягнути з ГУ ДПС у Львівській обл. () на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 90000 грн.; стягнути з ГУ ДПС у Львівській обл., утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України (), на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору за подання заяви про збільшення позовних вимог у розмірі 908 грн. (Т.2, а.с.94-98).

Відповідно до ухвали суду від 13.12.2021р. заяву про збільшення позовних вимог прийнято до розгляду (Т.2, а.с.129 і на звороті).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11.04.2022р. у задоволенні заявленого позову відмовлено; судові витрати покладено на позивача (Т.2, а.с.195-200).

Не погодившись з винесеним судовим рішенням, його оскаржив позивач ОСОБА_1 , який покликаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, що призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою заявлений позов задовольнити у повному обсязі (Т.2, а.с.205-215).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що аналіз діючого на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, яким регламентовані питання проходження державної служби, свідчить про його свавільне звільнення з державної служби. При цьому, йому помилково не було забезпечено гарантій працівника в разі вивільнення через скорочення посади державної служби внаслідок реорганізації податкового органу.

У подальшому безпосередньо законодавцем було визнано той факт, що приписи ст.87 Закону України «Про державну службу» є такими, що передбачали порушення прав державних службовців, носять дискримінаційний характер, що в свою чергу суперечить базовим гарантіям та принципам державної служби в цілому.

Таким чином, 06.03.2021р. набрала чинності редакція Закону України «Про державну службу», згідно з якою частину 3 ст.87 вказаного Закону було викладено в новій редакції.

Усталеною є судова практика субсидіарного застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, з приводу яких виник спір, у значенні різновиду аналогії закону як засобу подолання прогалин спеціального законодавства.

Підстави припинення державної служби у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією державного органу за своєю правовою природою відповідають ознакам вивільнення працівників, що ґрунтується на загальних підставах звільнення за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Процедура вивільнення працівників на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України (у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників) регламентована положеннями ч.2 ст.40, ст.ст.42, 49-2 цього Кодексу, що містять юридичні гарантії забезпечення прав працівників від незаконного звільнення та сприяння у збереженні роботи, до яких можна віднести обов`язок роботодавця попередити працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці та вчинити дії щодо працевлаштування працівника, в тому числі з урахуванням переважного права на залишення на роботі, а також заборону на звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності або відпустки, крім випадку повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Тож, враховуючи відсутність на момент виникнення спірних правовідносин у спеціальному законі норм, які б урегульовували особливості вивільнення державних службовців у разі реорганізації, ліквідації державного органу, незважаючи на виключення зі ст.87 Закону України «Про державну службу» бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі п.п.1 і 1-1 ч.1 цієї статті, виникає необхідність застосування до спірних правовідносин вищевказаних положень КЗпП України.

З наведеного слідує, що при проведенні заходів з припинення одних та одночасного утворення інших територіальних органів ДПС України, відповідний територіальний орган ДПС України як юридична особа публічного права, з якою позивач перебував у трудових відносинах, мав додержуватися установленого КЗпП України порядку вивільнення працівників, в основу якого покладено вимогу щодо сприяння збереження роботи працівників ліквідованої (реорганізованої) установи.

Натомість, ГУ ДПС у Львівській області, обмежившись виключно попередженням позивача про наступне звільнення за 30 календарних днів до запланованої дати, не вжило жодних заходів з метою працевлаштування позивача.

Наголошує на тому, що 1284 працівників ГУ ДПС у Львівській обл. () на підставі п.5 ст.36 КЗпП України були звільнені у порядку переведення для подальшої роботи у ГУ ДПС у Львівській обл., утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України (), що підтверджується листом ГУ ДПС у Львівській обл., утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України, № 127/ЗПІ/13-01-11-01 від 02.07.2021р.

Також на момент попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору з позивачем (припинення трудових відносин) (з 31.08.2020р. по 31.05.2021р.) існували рівнозначні вакантні посади, проте позивачу жодна з них запропонована не була.

Наведені обставини свідчать про вибірковість та дискримінаційність дій відповідачів при визначенні кола осіб, яких переводили у новоутворений підрозділ за правилами КЗпП України.

Відповідачем ГУ ДПС у Львівській обл., утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України, скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права та ухвалив законне і справедливе судове рішення.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Згідно протокольної ухвали від 17.08.2022р. колегія суддів ухвалила відхилити клопотання позивача, що надійшло за допомогою системи «Електронний суд» до апеляційного суду 16.08.2022р. (Т.2, а.с.242), про відкладення апеляційного розгляду.

При цьому, апелянтом не представлено будь-яких підтверджуючих документів щодо неможливості явки в судове засідання через хворобу (медичну довідку тощо).

Водночас, позивача було завчасно повідомлено про час та місце розгляду справи (02.08.2022р. Т.2, а.с.238).

Також відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача, а також інших учасників справи, які не з`явилися до апеляційного суду.

Водночас, будь-яких нових доказів або обставин по справі позивачем не наведено, клопотань про їх витребування/долучення тощо останнім не заявлено.

Додатково колегія суддів враховує, що відповідно до ч.5 ст.44 КАС України учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989р. у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino contre le Portugal» (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як достовірно встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 займав посаду державної служби в органах державної податкової служби, а саме посаду завідувача сектору з надання адміністративних послуг платникам податків і зборів фізичних осіб та єдиного внеску Залізничної державної податкової інспекції Залізничного управління ГУ ДПС у Львівській обл. (Т.1, а.с.18-21).

Наказом ГУ ДПС у Львівській обл. № 746 від 31.01.2020р. введено в дію штатний розпис на 2020 рік. Згідно з цим штатним розписом у ГУ ДПС у Львівській обл. () передбачена посада завідувача сектору з надання адміністративних послуг платникам податків і зборів з фізичних осіб та єдиного внеску Залізничної державної податкової інспекції Залізничного управління ГУ ДПС у Львівській обл. (Т.1, а.с.72-123).

Згідно наказу ГУ ДПС у Львівській обл. № 2960 від 25.08.2020р. на виконання вимог наказів ДПС України № 17 від 12.07.2019р. «Про затвердження чисельності працівників територіальних органів Державної податкової служби України, № 352 від 21.07.2020р. «Про ліквідацію управлінь, утворених на правах відокремлених підрозділів ГУ ДПС в областях, та затвердження переліку державних податкових інспекцій» та № 27 від 01.08.2019р. «Про введення в дію структур територіальних органів ДПС та затвердження методичних рекомендацій щодо їх побудови», введено в дію штатний розпис ГУ ДПС у Львівській обл., згідно з яким посада завідувача сектору з надання адміністративних послуг платникам податків і зборів з фізичних осіб та єдиного внеску Залізничної державної податкової інспекції Залізничного управління ГУ ДПС у Львівській області - виведена із штату установи (Т.1, а.с.41, 42-46, 124-165).

Відповідачем ГУ ДПС у Львівській обл. попереджено ОСОБА_1 про наступне вивільнення згідно із п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення цього попередження. Вказане попередження про наступне вивільнення надіслано позивачу, який був відсутній на роботі, 31.08.2020р., на номер телефону, що зазначений у його особовій справі через програму Viber, про що складено протокол від 31.08.2020р. (Т.1, а.с.169-172).

Відповідно до наказу ГУ ДПС у Львівській обл. № 84-о від 29.01.2021р. «Про припинення державної служби» припинено державну службу ОСОБА_1 та звільнено його з 15.02.2021р. з посади завідувача сектору з надання адміністративних послуг платникам податків і зборів фізичних осіб та єдиного внеску Залізничної державної податкової інспекції ГУ ДПС у Львівській обл. у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури (Т.1, а.с.34).

Фактичною підставою для видачі цього наказу зазначено попередження про наступне вивільнення.

До наказу ГУ ДПС у Львівській обл. № 84-о від 29.01.2021р. «Про припинення державної служби» у зв`язку із продовженням та наданням відпусток позивачу були внесені зміни: наказом № 87-о від 02.02.2021р., № 92-о від 03.02.2021р., № 113-о від 16.03.2021р., № 124-о від 02.04.2021р., № 132-о від 28.04.2021р., при цьому кінцевою датою звільнення позивача слід вважати 31.05.2021р. (Т.1, а.с.35-39).

Приймаючи рішення по справі та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що з попередженням про наступне вивільнення із займаної посади по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення цього попередження на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» позивач ознайомився 31.08.2020р.

При цьому, одночасно у цьому ж попередженні позивачу не пропонувалися рівнозначна посада або інша робота.

Таким чином, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент виникнення спірних правовідносин, а саме на момент ознайомлення позивача із попередженням про наступне звільнення, а так само і на час видання спірного наказу, у цій справі врегульована положеннями Закону України «Про державну службу».

Аналізуючи положення наведеного Закону (у відповідній редакції), яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент зазначеного попередження та прийняття оспорюваного наказу, суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

При цьому, суд не убачав підстав для застосування до спірних правовідносин в цій частині положень КЗпП України, оскільки це питання було врегульовано законодавцем, який вніс зміни до профільного Закону, шляхом виключення з попередньої редакції речення, яке означало наявність обов`язку суб`єкта призначення виконати такий обов`язок.

Відтак, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, зважаючи на висловлену Верховним Судом правову позицію щодо застосування положень ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» (у відповідній редакції), суд прийшов до висновку про відсутність порушення ГУ ДПС у Львівській обл. встановленої законодавством процедури при вирішенні питання щодо звільнення позивача та, відповідно, про відсутність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що наведені висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають нормам матеріального права і фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

З метою визначення норм права, які на момент виникнення спірних правовідносин підлягали застосуванню до процедури звільнення державних службовців у зв`язку з реорганізацією державного органу, слід провести ретроспективний та системний аналіз відповідних положень Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу» (надалі Закон № 889-VIII) у взаємозв`язку з нормами КЗпП України.

У первинній редакції, чинній до 25.09.2019р., пункт 1 ч.1 ст.87 Закону № 889-VIII передбачав, що однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

При цьому, частиною третьою ст.87 Закону № 889-VIII у її первинній редакції було унормовано, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю (абзац перший). Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення (абзац другий).

25.09.2019р. набрав чинності Закон України № 117-IX від 19.09.2019р. «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» (надалі - Закон № 117-IX), який мав на меті спрощення порядку прийняття на державну службу та розширення підстав її припинення з метою швидкого та ефективного перезавантаження державної влади в Україні.

Внаслідок цих законодавчих змін у частині першій статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції підпункту 53 пункту 6 розділу I Закону № 117-ІХ) виокремлені дві підстави припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення:

- скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (пункт 1 частини першої);

- ліквідація державного органу (пункт 1-1 частини першої).

Законом № 117-ІХ були також виключені положення абзаців першого і другого частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII, які стосувалися застосування до державних службовців законодавства про працю та допускали звільнення з підстав реорганізації або ліквідації державного органу лише в разі неможливості переведення державного службовця на іншу посаду чи його відмови від такого переведення.

Цим же Законом № 117-ІХ стаття 40 КЗпП України доповнена частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону № 889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

За змістом ч.5 ст.22 і п.2 ч.1 ст.41 Закону № 889-VІІІ (зі змінами, внесеними згідно із Законом № 117-IX), у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

02.02.2020р. набрав чинності Закон України № 378-IX від 12.12.2019р. «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» (надалі - Закон № 378-IX), пунктом 2 розділу І якого стаття 49-2 КЗпП України після частини п`ятої доповнена новою частиною такого змісту: «Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону № 889-VIII, здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

У зв`язку з цим частину шосту вважати частиною сьомою.

13.02.2020р. набрав чинності Закон України № 440-IX від 14.01.2020р. «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» (надалі Закон № 440-IX), підпунктом в) пункту 106 розділу І якого частину третю статті 87 доповнено новим абзацом першим такого змісту: «Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення». У зв`язку з цим абзаци перший - третій вважати відповідно абзацами другим - четвертим.

Вищенаведені норми були чинними на момент їх застосування до спірних правовідносин та неконституційними не визнавалися.

Внесення таких послідовних змін до Закону № 889-VIII та КЗпП України, якими законодавець визначав особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VІІІ, зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю, свідчить про намір законодавця обмежити дію законодавства про працю на державну службу та максимально спростити порядок звільнення державних службовців з метою швидкого та ефективного перезавантаження влади в Україні задля вирішення питання відновлення суспільної довіри до державної влади.

Верховним Судом сформовано правову позицію з приводу застосування у подібних правовідносинах вищезазначаних норм права, зокрема у постановах від 28.07.2021р. у справі № 640/11024/20, від 08.12.2021р. у справі № 380/3646/20, від 23.12.2021р. у справі № 380/3551/20, від 16.02.2022р. у справах № 380/3389/20, № 380/3435/20, № 380/3654/20, № 380/4357/20, від 22.02.2022р. у справі № 380/3547/20, від 09.06.2022р. у справі № 380/3833/20, від 09.06.2022р. у справі № 380/3269/20, від 07.02.2022р. у справі № 380/3754/20, де досліджувалося питання щодо правильного розуміння сутності нормативного врегулювання процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VІІІ (у редакції Закону № 117-IX) у сукупності з положеннями частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції Закону № 440-IX).

Висновки й підходи, наведені Верховним Судом у цих постановах, є релевантними до обставин цієї справи.

Згідно з Рішенням Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст.58 Конституції України від 09.02.1999р. № 1-рп/99 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Тобто, за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, вирішальним для правильного вирішення цього спору є момент виникнення спірних правовідносин, враховуючи неодноразове внесення змін до Закону № 889-VIII.

Верховний Суд, зокрема у постановах від 16.02.2022р. у справах № 380/3389/20, № 380/3435/20, № 380/3654/20 наголосив на тому, що правовідносини щодо звільнення між роботодавцем та працівником, зокрема, у разі реорганізації підприємства виникають не з дати початку реорганізації, а з дати попередження працівника про зміну в майбутньому його становища, тобто можливого звільнення.

Як встановлено судом першої інстанції, з попередженням про наступне вивільнення із займаної посади позивач був ознайомлений 31.08.2020р.

Відповідно до ст.9-1 Закону № 889-VIII доведення інформації або документів до відома державного службовця відповідно до вимог цього Закону здійснюється шляхом її вручення або надсилання поштою, в тому числі з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. У разі доведення інформації або документів шляхом використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку такий спосіб фіксується протоколом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інформація або документи надсилаються державному службовцеві за адресою місця проживання/перебування або на його адресу електронної пошти чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку за наявними в особовій справі контактними даними. Державний службовець при вступі чи проходженні державної служби зобов`язаний повідомити службу управління персоналом про його засоби електронної пошти чи інші засоби телекомунікаційного зв`язку з ним з метою їх використання для доведення до відома державного службовця інформації або документів. Інформація або документи, надіслані поштою, в тому числі електронною, чи шляхом передачі з використанням інших засобів зв`язку вважаються такими, що доведені до відома державного службовця на п`ятий календарний день з моменту їх відправлення.

Постановою КМ України № 1042 від 11.12.2019р. затверджено Порядок фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку.

Згідно з п.п.2 і 3 цього Порядку інформація або документи надсилаються державному службовцю з використанням засобів телекомунікаційного зв`язку виключно на його адресу електронної пошти чи за іншими контактними даними, про які він повідомив службі управління персоналом під час вступу чи проходження державної служби та які зазначені в його особовій справі.

Факт доведення інформації або документів до відома державного службовця фіксується протоколом про доведення інформації або документів до відома державного службовця (далі - протокол).

Як слідує з матеріалів справи, попередження про наступне вивільнення було доведене до відома ОСОБА_1 шляхом надіслання такого документа на засоби телекомунікаційного зв`язку за номером, що зазначений в особовій справі позивача, про що складено протокол про факт доведення попередження про наступне вивільнення завідувача сектору з надання адміністративних послуг платникам податків і зборів фізичних осіб та єдиного внеску Залізничної державної податкової інспекції Залізничного управління ГУ ДПС у Львівській обл. Каспрука Ю.В., що складений о 13 год. 56 хв. 31.08.2020р.

Таким чином, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент виникнення спірних правовідносин, а саме на момент ознайомлення позивача із попередженням про наступне звільнення, а так само і на час видання спірного наказу, у цій справі врегульована положеннями Закону № 889-VIII (у редакції зі змінами, внесеними згідно із Законами № 117-IX та № 440-IX).

У світлі аргументів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що Верховним Судом вже неодноразово досліджувалося питання щодо правильного розуміння сутності нормативного врегулювання процедури звільнення державних службовців на підставі п.п.1 і 1-1 ч.1 ст.87 Закону № 889-VІІІ (у редакції Закону № 117-IX) у сукупності з положеннями ч.3 ст.87 Закону № 889-VIII (у редакції Закону № 440-IX).

У вище наведених постановах Верховний Суд підкреслив, що вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

Аналізуючи положення Закону № 889-VIII, яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття оспорюваного наказу, Верховний Суд у справах з подібними правовідносинами № 640/11024/20, № 380/3646/20, № 380/3551/20, № 380/3389/20, № 380/3435/20, № 380/3654/20, № 380/4357/20, № 380/3547/20, № 380/3833/20, № 380/3269/20, № 380/3754/20, дійшов висновку про те, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

У цій справі колегія суддів ураховує, що редакції статей 41, 87 Закону № 889-VIIІ (зі змінами, внесеними згідно із Законом № 117-IX, які набули чинності з 25.09.2019р., та із Законом № 440-IX, які набули чинності з 13.02.2020р.) були чинними як на момент попередження позивача про наступне звільнення (31.08.2020р.), так і на момент прийняття оскаржуваного наказу про звільнення позивача (29.01.2021р.) та підлягали застосуванню.

За змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби № 86р/з від 20.02.2020р. при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

Таким чином, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент звільнення позивача із займаної посади врегульована положеннями Закону № 889-VIII.

Стосовно покликань позивача на те, що оскільки фактично його звільнено з посади 31.05.2021р., саме в цей день зроблено запис у трудовій книжці, відтак відповідач після 06.03.2021р., тобто дати набрання чинності законом, яким ч.3 ст.87 Закону № 889-VIII викладено в новій редакції, відповідно до якої на суб`єкта призначення чи керівника державної служби покладається обов`язок щодо працевлаштування особи, яку попереджено про подальше вивільнення, через що відповідач повинен був застосувати саме нову редакцію Закону.

Разом з тим, такі твердження є помилковими, оскільки зважаючи на застосування принципу незворотності дії закону у часі, суть якого полягає в тому, що якщо правовідносини щодо реалізації права розпочато у період чинності нормативно-правового акта, за умови, що особа, зокрема, суб`єкт владних повноважень, здійснила конкретні дії, що виражають її волевиявлення стосовно реалізації права (в даному випадку повідомлення про вивільнення, наказ про звільнення), то особа (суб`єкт владних повноважень) повинна мати можливість закінчити реалізацію відповідного права за тими нормами, що діяли на момент початку реалізації відповідного права, навіть якщо до завершення реалізації права вони втратили чинність.

Аналогічний висновок Верховний Суд сформулював у постанові від 19.06.2018р. у справі № 820/5348/17.

Також 31.05.2021р. є датою реалізації наказу відповідача № 84-о від 29.01.2021р., відповідно до якого припинено державну службу позивача.

Дата фактичного звільнення позивача пов`язана із застосуванням норми ч.5 ст.87 Закону № 889-VIII, відповідно до якої наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Таким чином, відповідач розпочав процедуру звільнення позивача, видавши попередження про наступне вивільнення позивача та наказ про припинення державної служби. Ця процедура звільнення позивача була розпочата за нормами Закону № 889-VIII із змінами, внесеними згідно із Законами № 117-IX, № 440-IX. Таким чином, саме норми згаданого Закону підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

За таких умов, колегія суддів не бачить підстав для застосування до спірних правовідносин в цій частині положень КЗпП України, оскільки це питання було врегульовано законодавцем, який вніс зміни до профільного Закону, шляхом виключення з попередньої редакції речення, яке означало наявність обов`язку суб`єкта призначення виконати такий обов`язок.

Відтак, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, ураховуючи їхній зміст та юридичну природу, зважаючи на висловлену Верховним Судом правову позицію щодо застосування положень ч.3 ст.87 Закону № 889-VIII (у редакції Закону № 440-IX) у взаємозв`язку з п.2 ч.1 ст.41 Закону № 889-VIII (у редакції Закону № 117-IX), колегія суддів приходить до висновку про відсутність порушення ГУ ДПС у Львівській обл. встановленої законодавством процедури при вирішенні питання щодо звільнення позивача та, відповідно, про відсутність підстав для задоволення позову.

Із урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції узгоджуються з вимогами законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини, відповідають нормам процесуального права.

Водночас, доводи апелянта побудовані на переоцінці наявних доказів і усуненні помилок застосування норм матеріального права судом першої інстанції; будь-яких нових доказів до матеріалів справи останнім не представлено.

Оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, заперечення відповідачів були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача залишені без задоволення.

Із урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є безпідставним та необґрунтованим, а тому не підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.

Згідно вимог ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування останнього колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11.04.2022р. в адміністративній справі № 380/10392/21 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
В. З. Улицький
Дата складання повного тексту судового рішення: 18.08.2022р.