Справа № 640/16865/21
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2022-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2022 року м. Київ №640/16865/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомГромадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

- Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області;

встановив:

Громадянка Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, у якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України №122-21 від 27 квітня 2021 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення відповідача прийняте формально, без врахування обставин, на які посилається позивач, оскільки ним надано аргументи щодо необхідності захисту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 червня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представник Державної міграційної служби України надав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог, виходячи з того, що з аналізу по країні громадянської належності позивача встановлено, що немає вагомих підстав вважати, що в разі повернення до Афганістану буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості позивача та інші суттєві порушення прав людини або позивач зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території Афганістану. Жодних переконливих конкретних фактів індивідуальної загрози або загрози застосування смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання заявником не надано та не повідомлено.

Представник третьої особи надав письмові пояснення, в яких підтримав позицію, викладену у відзиві, з тих самих підстав.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив та заперечення, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Касімі ОСОБА_2 зазначає, що є громадянкою Ісламської Республіки Афганістан (далі - гр. Афганістан), народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Газні, Афганістан, за національністю хазара, віросповідання мусульманка (шиїт).

Освіта: незакінчена вища, закінчила 12 класів загальноосвітньої школи в м. Газні після чого закінчила курси в поліцейській академії з травня по листопад 2013 р. та з березня по вересень 2016 р.

Сімейний стан: одружена, чоловік ОСОБА_3 (дату народження позивач не знає, тільки зазначила, що він старше на 14 років), шлюб відбувся у 2006 р. за звичаями шаріату. Позивач разом з чоловіком та двома дітьми у 2012 р. переїхала з м. Газні, район Джагурі до м. Кабул та згодом влаштувалася на роботу до поліції (на підтвердження чого надала копію посвідчення співробітника поліції серії НОМЕР_1 ).

Зі слів позивача, її чоловік був пов`язаний з терористичним угрупуванням Талібан та всю отриману від неї інформацію стосовно її роботи в поліції обмінював на наркотики талібам, ніде не працював та проживав за кошти позивача.

Як стверджує позивач, причиною її виїзду з Афганістану стало те, що чоловік забрав у неї дітей та вивіз їх в м. Газні (район Джагурі), а потім почав погрожувати та вимагав, щоб вона покинула роботу в Кабулі та повернулась до м. Газні (район Джагурі). За словами позивача, на відмову повертатися в м. Газні її чоловік за допомогою талібів підірвав службове авто, на якому вона пересувалась з роботи додому. Почалося службове розслідування, але позивач не повідомила поліцію про свої припущення щодо того, що до даного вибуху міг бути причетний її чоловік. Вона протягом двох тижнів зробила документи для виїзду за кордон та поїхала в ОСОБА_4 позивач перебувала 40 днів та потім повернулася до Афганістану. Далі позивач 10.04.2019 оформила туристичну візу в Україну зі строком дії до 08.07.2019.

Перша спроба приїхати до України виявилася невдалою, оскільки в аеропорту м. Одеси 17.05.2019 позивачу відмовили у в`їзді на територію України. ОСОБА_1 повідомила, що не знала мови і чоловік, який мав її зустріти в аеропорту м. Одеси не приїхав, тому їй було відмовлено у в`їзді. Вдруге позивач прилетіла до України 06.06.2019 транзитом через м. Стамбул (Туреччина) також до м. Одеса.

25.06.2019 позивач звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - заява) до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області.

Відповідно до статті 8 Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» заяву гр. Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прийнято до розгляду та документовано довідкою про звернення за захистом в Україні № 010434.

ІНФОРМАЦІЯ_3 позивач народила дитину - ОСОБА_5 (свідоцтво про народження від 14.08.2019 серії НОМЕР_2 , видане Подільським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві).

Рішенням ДМС України №122-21 від 27.04.2021 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 .

Вважаючи рішення відповідача протиправним позивач звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VІ (далі - Закон №3671) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно пункту 13 частини першої статті 1 Закону №3671 особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За приписами частини п`ятої статті 5 Закону №3671 особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до вимог частин другої та сьомої статті 7 Закону №3671 у заяві заявник викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до положень Закону №3671 рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Згідно з пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27 квітня 2004 року №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №815/5807/17.

З матеріалів особової справи позивача вбачається, що у своїй заяві від 25.06.2019 та під час співбесіди від 19.09.2019 позивач повідомила, що після переїзду з м. Газні до м. Кабул почала працювати в поліції на посаді другого сержанта, але вже через два роки за клопотанням Міністерства внутрішніх справ Афганістану її підвищили по службі та дали звання першого лейтенанта, а через три роки знову дали звання другого лейтенанта.

Також позивач повідомила, що її чоловік через рік після їх весілля (2006 р.) почав вживати наркотики, бив її, погрожував, забирав гроші та почав виносити різні предмети побуту із дому. Чоловік позивача прагнув, щоб вона працювала і приносила йому гроші, також йому було вигідно отримувати від позивача інформацію про її роботу в поліції, яку, як стверджує позивач, розповідав талібам взамін на наркотики.

Працюючи в поліції більше чотирьох років, позивач жодного разу не зверталася із заявою щодо побиття її чоловіком, його погроз, знущання, заволодіння її грошима, мотивуючи це тим, що її чоловік був наркозалежним.

Під час співбесіди від 03.07.2019 позивач повідомила, що отримувала листи з погрозами від чоловіка, але вони залишились в Афганістані, однак під час співбесіди від 19.08.2019 позивач вже заперечувала раніше повідомлену інформацію стосовно отримання погроз від чоловіка у формі листів, та зазначила, що чоловік погрожував їй тільки в телефонних розмовах.

Крім цього, позивач наголошувала, що її чоловік був причетний до вибуху службового автомобіля, на якому позивач разом зі своїми колегами поверталася з роботи додому, але на той момент самої позивача в службовому автомобілі не було. Позивач стверджувала, що чоловік сам підірвати авто не міг, це була допомога терористичного угрупування Талібан, однак жодних доказів своїх тверджень не надала, що ставить під сумнів її слова та бажання заподіяти шкоду саме їй.

Також позивач розповіла, що підрив поліцейської машини в Афганістані це є нормальним явищем. У розслідуванні підриву службового автомобіля позивач участі не брала та не висловлювала припущень щодо того, що це міг зробити її чоловік.

ОСОБА_1 повідомила, що підрив автомобіля з жінками - поліцейськими це було вперше. На питання, чи відрізняється авто жінки - поліцейської від авто чоловіка-поліцейського, позивач відповіла «Ні». Тобто, можна зробити висновок, що підрив автомобіля не був направлений саме на позивача, а має загальнопоширений факт для Афганістану.

Отже, з огляду на вищевикладене, твердження позивача щодо переслідування та погроз її життю з боку чоловіка є неправдоподібними.

Крім того, аналізом по країні громадянської належності встановлено, що ІКП підтверджує слова позивача щодо вибухів автомобілів з працівниками правоохоронних органів, однак дані факти не є вибірковими і стосуються державних органів в цілому.

З вищенаведеного слідує, що позивач на достатньому рівні орієнтується в інформації про внутрішній конфлікт в країні її походження та повідомляє відомості щодо вибухів автомобілів державних працівників в Афганістані, які є загальновідомими та підтверджуються ІКП, однак водночас не конкретизує інформацію щодо фактів особистого переслідування з боку представників Талібан, через свою роботу в поліції.

Крім цього, суперечливим є факт влаштування позивача до поліції, оскільки під час співбесіди від 03.07.2019 остання повідомила, що на освіту при прийнятті до поліції не зважають, головне критерії посади та те, як ти працюєш, також можуть давати паралельно по дві посади. Позивач двічі пройшла навчання по пів року з травня по листопад 2013 р. та з березня по вересень 2016 р. в поліцейській академії, про що надала копії сертифікатів про навчання.

Як повідомила позивач, до її обов`язків входили виїзди на виклик, як групи швидкого реагування, однак спочатку місце вчинення злочину оглядали чоловіки, а вже потім допускали туди жінок, також позивач надавала допомогу постраждалим жінкам та вела статистику скоєних злочинів в різних містах Афганістану.

За наведених обставин, суд приходить до висновків, що аналіз матеріалів по країні походження позивача в сукупності з іншими обставинами справи не дає підстав вважати, що вона бажає залишитися в Україні саме з метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності або у зв`язку із загрозою застосування щодо неї смертної кари чи виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, та не дає підстав кваліфікувати її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Варто зазначити, що будучи вагітною позивач самостійно змогла виїхати на машині з Афганістану до Узбекистану, де перебувала три дні, а звідти літаком через Туреччину до України, де з другого разу без підтверджуючих документів на дитину в`їхала на територію України і при цьому жодних погроз та переслідувань на своєму шляху до приїзду в Україну не отримувала, хоча під час співбесіди від 03.07.2019 повідомила, що планувала залишитися в Таджикистані.

Крім того, перед приїздом до України позивач перебувала в інших державах таких як, Туреччина та Узбекистан, проте не зверталась з відповідними заявами про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, на підставі встановлених фактів, суд приходить до переконання про очевидну необґрунтованість тверджень позивача та правомірність рішення від 27 квітня 2021 року №122-21, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також не підлягає задоволенню позовна вимога стосовно зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки вона є похідною від попередньої позовної вимоги.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суд перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до переконання про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко