Справа № 640/25485/19
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2022-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2022 року м. Київ № 640/25485/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В. І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи:

До Окружного адміністративного суду міста Києва через свого представника - адвоката Кравця Д.М. звернулася фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , позивач) із позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті (далі - відповідач, Укртрансбезпека), в якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 165450 від 09 грудня 2019 року;

- стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1 921 гривна та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 000 гривень.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на протиправність та необґрунтованість прийняття відповідачем постанови № 165450 від 09 грудня 2019 року, якою на підставі до абзацу 16 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» на неї накладено адміністративно-господарський штраф у розмірі 34 000 гривень за перевезення вантажу із перевищенням осьових навантажень.

Позивач стверджує, що порушення, визначене у оскаржуваній постанові, невірно встановлено працівниками Укртрансбезпеки в ході перевірки належного їй транспортного засобу, який перевозив сипучий (подільний) вантаж, та відображено в акті № 0006389 від 07 листопада 2019 року.

На думку позивача, такий вантаж є рухомим під час зміни напрямків руху чи швидкості автомобіля, а тому, його маса не є сталою у різних точках автомобіля під час руху, що, своєю чергою, не дає можливості, за відсутності відповідної методики зважування, з достовірністю встановити, що перевезення вантажу здійснювалось з перевищенням вагових обмежень на одну з осей.

Водночас, позивач зауважує, що акт про проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом не містить відомостей щодо вимірювальної техніки, яка була використана під час здійснення габаритно-вагового контролю.

Також позивач зазначає, що посадовими особами контролюючого органу належним чином не було повідомлено про дату, час та місце розгляду її справи про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт.

Вказані обставини обумовили її звернення із відповідним позовом до суду.

Ухвалою суду від 13 січня 2020 року відкрито провадження у справі № 640/25485/19, визначено здійснювати її розгляд суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), або заяву про визнання позову.

Копії ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 січня 2020 року направлено сторонам 16 січня 2020 року.

Про отримання сторонами по справі копій ухвали від 13 січня 2020 року про відкриття провадження у справі свідчать рекомендовані повідомлення про вручення наявні в матеріалах справи.

Однак, будучи поінформованим про наявність судового спору, на дату розгляду справи по суті відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався.

У цьому зв`язку суд зазначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може кваліфікуватись судом як визнання позову (ч. 2 ст. 77, ч. 4 ст. 159 КАС України).

Відповідно до частини другої статті 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідно до частини третьої статті 263 КАС України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

Позивачем 21 квітня 2020 року подано заяву про забезпечення позову, в якій висловлено прохання забезпечити позовну заяву шляхом зупинення стягнення на підставі постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу № 165450 від 09 грудня 2019 року.

Ухвалою суду від 22 квітня 2020 року у задоволенні зазначеної заяви відмовлено з підстав відсутності на час розгляду заяви ознак можливої небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, не доведення неможливості захисту прав позивача без вжиття таких заходів, а також необхідності докладання значних зусиль та витрат для їх відновлення.

Згідно з частиною третьою статті 241 КАС України судовий розгляд у суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, дійшов наступних висновків.

Обставини, встановлені судом:

Як вбачається із матеріалів справи, 07 листопада 2019 року о 13 годині 30 хвилин посадовими особами Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки на підставі направлення на перевірку № 000151 від 01 листопада 2019 року в м. Києві, Столичне шосе, проведено перевірку транспортного засобу марки: МАЗ 551605, державний номерний знак: НОМЕР_1 , серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 , що належить фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 , який перевозив асфальто-бетонну суміш В 10.

За результатами габаритно-вагового контролю даного транспортного засобу старшим державним інспектором Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки Романенком Р. О. складено акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів № 0006389 від 07 листопада 2014 року, в якому:

- у п. 7 «маршрут руху із зазначенням пройденої відстані дорогами загального користування у кілометрах» зазначено: м. Київ, вул. Новопирогівська, 60 - Столичне шосе, ГВК, 10 км,

- у п.8 «повна маса у тоннах» зазначено: нормативно допустима - 40,00 т., фактична - 32,78 т,

- у п.9 «відстані між осями» - відсутні цифрові значення;

- у п.10 «осьові навантаження» зазначено у тоннах: нормативно допустиме - 6,84/12,84/13,10/11/16, фактичне - 6,84/25,94.

Водночас складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № 197138 від 07 листопада 2019 року, в якому зазначено, що навантаження на здвоєну вісь складає 25,94 тонни при перевезенні вантажу без відповідного дозволу, та довідку № 0013219 тією ж датою, в якій вказано, що результати вагового контролю навантаження встановлено у такому розмірі: 6,64/12,84/13,10 тонн, повна маса транспортного засобу - 32,78 тонни, а результати габаритного контролю транспортного засобу не встановлювалися.

Документи складалися у присутності водія, проте останній відмовився від їх підпису та від надання пояснень щодо причини порушень, про що зазначено у відповідних документах.

На підставі вищевказаних документів посадовою особою Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки розглянуто справу про порушення законодавства про автомобільний транспорт та прийнято постанову № 165450 від 09 грудня 2019 року про застосування до ОСОБА_1 адміністративно - господарського штрафу у розмірі 34 000 гривень на підставі абзацу 16 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» (перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20%).

Вважаючи протиправною зазначену постанову, позивач звернулася до суду із позовом за захистом своїх охоронюваних законом прав та інтересів та просила її скасувати.

Надаючи правову оцінку обставинам цієї справи, суд застосовує джерела правового регулювання у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та перевіряючи правомірність оскаржуваного позивачем рішення виходить з такого.

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначені Законом України «Про автомобільний транспорт» від 05 квітня 2001 року № 2344-ІІІ (далі - Закон № 2344-ІІІ). Вказаний закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень (ст. 3 Закону № 2344-ІІІ).

Відповідно до абзацу четвертого статті 6 Закону № 2344-ІІІ реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Згідно із абзацем четвертим пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України № 442 від 10 вересня 2014 року «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Державну службу України з безпеки на транспорті, реорганізувавши шляхом злиття Державну інспекцію з безпеки на морському та річковому транспорті, Державну інспекцію з безпеки на наземному транспорті та підпорядкувавши Службі, що утворюється, Державну спеціальну службу транспорту.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 103 затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (далі - Положення).

Відповідно до пункту 1 Положення Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства). Згідно з підпунктом 1 пункту 4 Положення основними завданнями Укртрансбезпеки є, зокрема, реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування міському електричному, залізничному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті. Відповідно до пункту 8 Положення, Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України № 592 від 26 червня 2015 року «Деякі питання забезпечення діяльності Державної служби з безпеки на транспорті» утворені територіальні органи Державної служби з безпеки на транспорті як структурні підрозділи апарату Служби за переліком згідно з додатком 3, зокрема Київське міжрегіональне управління Укртрансбезпеки.

Підпунктами 15 та 27 пункту 5 зазначеного Положення визначено, що Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань: здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; здійснює нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю. Процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, зокрема, вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом встановлено Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року № 1567 (далі - Порядок № 1567). Відповідно до пункту 2 Порядку № 1567 державному контролю підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних суб`єктів господарювання, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України. За приписами пункту 4 Порядку № 1567 державний контроль на автомобільному транспорті здійснюється посадовими особами органу державного контролю шляхом проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Відтак, саме на Укртрансбезпеку покладалися повноваження щодо реалізації державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, в тому числі державного контролю шляхом проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

За приписами пункту 14 Порядку № 1567 рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об`єктах, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту. Згідно з абзацем другим пункту 15 Порядку № 1567, під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Зі змісту оскаржуваної постанови встановлено, що підставою для її прийняття слугував факт порушення позивачем законодавства про автомобільний транспорт, відповідальність за вчинення якого передбачене статтею 60 Закону № 2344-ІІІ.

Так, абзацем 16 частини першої статті 60 Закону № 2344-ІІІ, на підставі якої до позивача застосовано штраф, передбачено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема: за перевищення встановлених законодавством габаритно -вагових норм понад 20 % при перевезенні вантажу без відповідного дозволу - штраф у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Свою чергою, відповідно до положень частини четвертої статті 48 Закону № 2344-ІІІ у разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом, з по-між іншого, є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків.

У разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовими особами, які провели перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3, що встановлено пунктом 21 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті.

Відповідно пункту 28 Порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 879 від 27 червня 2007 року (далі - Порядок № 879), плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу вноситься перевізником за затвердженими ставками виходячи з вагових та/або габаритних параметрів транспортного засобу, протяжності маршруту, кількості перевезень. Пунктом 3 частини першої Порядку № 879 визначено, що великовагові та великогабаритні транспортні засоби - транспортні засоби, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні навантаження на вісь (осі) та загальна маса або габарити яких перевищують один з параметрів, що зазначені у пункті 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306. При цьому транспортний засіб не може вважатися великоваговим та/або великогабаритним, якщо його параметри не перевищують нормативи більш як на 2 відсотки.

Відповідно пункту 22.5 Правил дорожнього руху України, за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.

Габаритно-ваговий контроль - контроль за проїздом великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, який включає перевірку відповідності габаритно-вагових параметрів таких транспортних засобів установленим законодавством параметрам і нормам, наявності дозволу на рух за визначеними маршрутами, а також дотримання визначених у дозволі умов та режиму руху транспортних засобів (п. 3 ч. 1 Порядку № 879).

Як встановлено судом, позивач під час провадження підприємницької діяльності, а саме, під час перевезення асфальтно-бетонної суміші В 10 транспортним засобом марки: МАЗ 551605, державний номерний знак: НОМЕР_1 , серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 перевищив нормативно допустиме осьове навантаження на здвоєну вісь, замість допустимих 16 тонн, навантаження становило 25,94 тонни, тобто на 9, 94 тонни більше (перевищення у відсотках складає 62 %, тобто понад 20%).

Водночас, документи, які передбачені частиною четвертою статті 48 Закону № 2344 (дозвіл або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів) у водія автомобіля, під час проведення рейдової перевірки, були відсутні. Відсутність вказаних документів, в силу приписів абзацу 16 частини першої статті 60 Закону № 2344 є достатньою правовою підставою для застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу в двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відтак, суд вважає, що відповідачем правомірно винесено спірну постанову про застосування адміністративно - господарських штрафів від 09 грудня 2019 року № 165450 в сумі 3400 грн (17 х 2000).

Надаючи оцінку іншим доводам позивача щодо протиправності оскаржуваної постанови, суд зазначає таке.

Як на підставу для задоволення позовних вимог позивач посилається на те, що ним перевозилася асфальтобетонна суміш В 10, яка відповідно до ДСТУ Б В.2.7.-119:201Х «Будівельні матеріали. Суміші асфальтобетонні і асфальтобетон дорожній та аеродромний. Техінчні умови» є сипучим вантажем і має властивість переміщуватися по всім осям транспортного засобу під час руху, а тому його маса не є сталою у різних точках автомобіля під час руху. На переконання позивача властивості сипучого вантажу не дають можливості розподілити його рівномірно, а оскільки відсутня методика виконання вимірювань поосьових навантажень та маси транспортних засобів із вантажем, що змінює розподіл навантажень на осі транспортного засобу в русі, встановити достовірність факту перевищення вагових обмежень на одну вісь не є можливим.

Суд критично оцінює посилання позивача на специфіку вантажу з наступних мотивів.

Так, наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14 жовтня 2014 року «Про затвердження Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні» на водія та перевізника покладено ряд обов`язків щодо навантаження, розміщення, закріплення та перевезення сипучого вантажу, які позивачем не були виконані. Відповідно до підпунктів 8.14-8.15 Глави 8 зазначених правил, завантажені предмети слід розміщувати і закріпляти так, щоб запобігти їх падінню, волочінню, травмуванню ними супровідних осіб чи створенню перешкод для руху. Вантаж повинен бути належним чином закріплений засобами кріплення (ременями, ланцями, розтяжками, тросами, розпірними перекладинами, якірними рейками (балками), сітками тощо) відповідно до національних стандартів щодо правил безпечного закріплення вантажів і засобів кріплення. Кількість засобів кріплення вантажу повинна бути достатньою для здійснення його безпечного перевезення. Згідно з пунктом 12.1 Глави 12 зазначених правил, при транспортуванні вантажів слід дотримувати вимог Правил дорожнього руху України. Пунктом 12.5 Глави 12 вказаних правил передбачено, що для транспортування вантаж треба рівномірно розміщувати в кузові таким чином, щоб не була порушена стійкість автомобіля і не утруднювалося керування ним. Вантаж не повинен зміщуватися під час руху, випадати з кузова; волочитися і створювати небезпеку для пішоходів та інших учасників дорожнього руху. Також пунктом 8.20 Глави 8 зазначених правил визначено, що водій зобов`язаний перевірити відповідність кріплення і складання вантажу на рухомому складі умовам безпеки руху та забезпечення цілості рухомого складу, а також сповістити Замовника про виявлені недоліки у кріпленні та складанні вантажу, які загрожують його збереженню.

Відповідно до пункту 8.21 Глави 8 зазначених правил, виходячи з вимог безпеки руху, водій зобов`язаний перевірити відповідність габаритів вантажу розмірам, що зазначені у Правилах дорожнього руху України. Отже, водій, який здійснює вантажні перевезення, зокрема сипучого вантажу великоваговим автомобільним транспортом, зобов`язаний дотримуватись встановлених правил, з метою уникнення порушень законодавства про автомобільний транспорт та створення небезпеки для пішоходів та інших учасників дорожнього руху. Тобто, обов`язок забезпечення належного розміщення та кріплення вантажу, яке б унеможливлювало його зміщення під час руху покладається на водія, який перевозить такий вантаж. Зміщення вантажу, як наслідок, перевищення встановлених вагових обмежень, є порушенням. Таким чином, суд відхиляє вказані доводи позивача як такі, що є необґрунтованими.

Надаючи оцінку доводам позивача про те, що зі змісту складених посадовими особами відповідача актів не можливо встановити будь-яких характеристик зважувального обладнання, яке було використано при встановленні факту перевищення поосьового навантаження, зокрема якими саме вагами проводилось зважування транспортного засобу позивача, який відсоток похибки таких ваг, в якому стані перебував автомобіль при зважуванні тощо, суд зазначає, що відповідно до пунктів 12, 13 Порядку № 879 вимірювальне і зважувальне обладнання для здійснення габаритно-вагового контролю повинне утримуватись у робочому стані; періодично проводиться повірка (метрологічна атестація) такого обладнання з подальшим клеймуванням (пломбуванням) та видачею відповідного свідоцтва спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері метрології. Під час здійснення габаритно-вагового контролю не допускається використання вимірювального і зважувального обладнання, періодична повірка (метрологічна атестація) якого не проведена, а також обладнання, що перебуває у несправному стані.

Форма акту про перевищення транспортним засобом нормативно вагових параметрів, затверджена додатком 3 до Порядку зупинення транспортного засобу, що здійснює автомобільні перевезення пасажирів та вантажів, посадовими особами Державної інспекції з безпеки на наземному транспорті та її територіальних органів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2013 року № 422. При цьому, затверджена форма такого акту, не передбачає відображення будь-яких даних стосовно ваг, якими проводиться зважування транспорту.

Тобто, не зазначення посадовими особами контролюючого органу характеристик зважувального обладнання у актах про проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом та про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів не свідчить про протиправність дій останніх та відсутність права використовувати вказане вимірювальне і зважувальне обладнання.

Аналогічний висновок щодо оцінки таких обставин викладено у постанові Верховного суду у складі Касаційного адміністративного суду від 09 серпня 2019 року у справі №819/586/16.

Натомість, щодо твердження позивача про те, що його не було повідомлено про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, суд зазначає наступне.

У відповідності до частин четвертої, п`ятої статті 60 Закону № 2344-ІІІ розглядати справи про накладення адміністративно-господарських штрафів за порушення, зазначені у цій статті, мають право посадові особи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті. Адміністративно-господарські штрафи стягуються відповідно до закону центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), і зараховуються до Державного бюджету України.

Відповідно до пункту 25 Порядку № 1567 справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб`єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи суб`єкта господарювання. Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа суб`єкта господарювання повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням.

У разі неявки уповноваженої особи суб`єкта господарювання справа про порушення розглядається без її участі. За наявності підстав керівник органу державного контролю або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.

Порядок оформлення матеріалів та розгляду справ про адміністративні правопорушення, пов`язані з порушенням законодавства про автомобільний транспорт, уповноваженими на те посадовими особами Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті та її територіальних органів визначається Інструкцією з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення Державною інспекцією України з безпеки на наземному транспорті, затвердженою наказом Міністерства інфраструктури України від 24 квітня 2013 року № 254.

Відповідно до пункту 3.1 Інструкції № 254 при розгляді справи про адміністративне правопорушення особа, уповноважена розглядати справи про адміністративне правопорушення, зобов`язана дотримуватися вимог статті 38 Кодексу, відповідно до якої адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а у разі триваючого правопорушення - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення.

За приписами пункту 3.2 Інструкції № 254 справа розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Розгляд справи за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, можливий лише у випадках, коли є підтвердження про належне повідомлення цієї особи про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Системний аналіз вищенаведених положень свідчить, що на орган державного контролю покладено обов`язок належного повідомлення суб`єкта господарювання про місце і час розгляду справи про порушення шляхом вручення суб`єкту господарювання такого повідомлення під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням.

Позивач стверджує, що його не було повідомлено про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт.

Відтак, суд акцентує увагу на тому, що справа про порушення законодавства про автомобільний транспорт відносно позивача була розглянута без участі позивача, що є порушенням пункту 26 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті.

Суд вважає, що неповідомлення позивача про дату, час та місце розгляду справи про накладення штрафу є достатньою самостійною підставою для визнання протиправною спірної постанови про накладення штрафу та її скасування з огляду на те, що відповідач має передбачений Порядком № 1567 обов`язок повідомити суб`єкта господарювання про розгляд справи про накладення штрафу. Прийняття рішення про притягнення до відповідальності повинно забезпечити право особи на участь у процесі прийняття такого рішення, цей критерій випливає з принципу гласності прийняття рішень суб`єктами владних повноважень. Особа, щодо якої приймається рішення, має право на роз`яснення її прав, бути вислуханою суб`єктом владних повноважень, вона може наводити обставини та докази на їх підтвердження, правові аргументи тощо.

Окремо суд наголошує, що відповідач не реалізував своє право на подання відзиву та не надав доказів повідомлення ФОП ОСОБА_1 про розгляд її адміністративної справи, у зв`язку з чим суд, керуючись приписами частини шостої статті 162 КАС України, вирішує справу за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини четвертої статті 159 КАС України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Оскільки відповідач є суб`єктом владних повноважень та не подав відзив на позовну заяву у встановлений судом строк без поважних причин, то за таких обставин, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин судом кваліфіковано як визнання позову, а тому суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Беручи до уваги наявність процедурного порушення, яке було допущено під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, суд дійшов переконання, що рішення суб`єкта владних повноважень не відповідала вимогам статті 2 КАС України, відтак постанова Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки про застосування адміністративно- господарського штрафу № 165450 від 09 грудня 2019 року є незаконною та підлягає скасуванню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до КАС України, суд враховує наступне.

Відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 статті 132 КАС України).

Згідно з частинами 1, 2 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Своєю чергою, для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 КАС України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 4 статті 134 КАС України).

Так, з матеріалів справи вбачається, що професійна правнича допомога позивачеві надавалася адвокатом Кравцем Дмитром Миколайовичем (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КС № 5393/10 від 04 вересня 2015 року).

На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду надано договір № 16/12 про надання правничої (адвокатської) допомоги від 16 грудня 2021 року між ФОП ОСОБА_1 та Адвокатським бюро «Кравець» (далі - Договір); звіт № 1 про надані послуги від 17 грудня 2019 року; акт № 1 приймання-передачі наданої правової допомоги від 17 грудня 2019 року; рахунок № 16/12 від 16 грудня 2019 року; платіжне доручення № 228 від 18 грудня 2019 року; ордер на надання правничої (правової) допомоги від 17 грудня 2019 року серії СВ АІ 1016528.

Підпунктом 1.1 пункту 1 Договору передбачено, що ФОП ОСОБА_1 доручає, а Адвокатське бюро «Кравець» бере на себе зобов`язання надавати ФОП ОСОБА_1 правову допомогу щодо вирішення питання про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно - господарського штрафу № 165450 від 09 грудня 2019 року, в тому числі, але не обмежуючись, під час проведення досудового врегулювання спору, під час проведення переговорів, зустрічей по даному питанню, під час підготовки всіх необхідних документів, позовної заяви для подачі до відповідного суду, під час участі у судових засіданнях в усіх судах всіх інстанцій, під час примусового виконання рішення суду та під час вчинення інших, пов`язаних з даною справою дій.

Правову допомогу ФОП ОСОБА_1 надає адвокат Кравець Д.М. (пункт 1.2. пункту першого Договору).

Підпунктом 3.3 пункту 3 Договору закріплено, що ФОП ОСОБА_1 зобов`язується оплатити послуги Адвокатського бюро «Кравець» в такому порядку та у таких розмірах:

- попередня оплата послуг адвоката в розмірі 5800 гривень протягом двох робочих днів з дня підписання цього Договору;

- гонорар в розмірі 5800 гривень протягом двох робочих днів після завершення розгляду справи та отримання остаточного рішення суду на користь ФОП ОСОБА_1 .

Згідно з актом приймання-передачі наданої правової допомоги від 17 грудня 2019 року Адвокатським бюро «Кравець» в особі керуючого адвокатським бюро Кравця Д. М., а також відповідно до договору про надання правової допомоги від 16 грудня 2019 року, позивачу при підготовці та поданні до суду позову, було надана правова допомога на загальну суму 5 800,00 гривень, а саме: зустріч з клієнтом та усна правова консультація щодо способів та порядку вирішення питання про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу № 165450 від 09 грудня 2019 року, узгодження правової позиції - 0,5 години вартістю 1 000, 00 гривень; складання позовної заяви про визнання протиправоною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу № 165450 від 09 грудня 2019 року - 3 години вартістю 4 000,00 гривень; підготовка копій документів до позовної заяви та документів до суду - 05 годин вартістю 800 гривень. У відповідності до платіжного доручення № 228 від 18 грудня 2019 року АТ «Укрсиббанк» ФОП ОСОБА_1 перерахувала адвокатському бюро «Кравець» 5800 гривень з призначенням платежу «попередня оплата за адвокатські послуги (договір № 16/12 від 16 грудня 2019 року).

Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат у суді на оплату цих послуг на суму 5 800 гривень.

Отже, витрати позивача на професійну правничу (правову) допомогу підтверджені належними та допустимими доказами.

Частиною 5 статті 134 КАС України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 6, 7 статті 134 КАС України).

З аналізу вищевикладеного випливає, що суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням сторони у справі, яка заявляє про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката і яка зобов`язана довести не співмірність вказаних витрат.

Зважаючи на те, що клопотання про зменшення витрат позивача на оплату правничої допомоги адвоката з доказами неспівмірності вказаних витрат відповідачем не заявлено, у суду відсутні підстави, за яких він може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У той же час, суд також бере до уваги, що в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонам Договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого представником позивача, а, отже, є визначеним.

З огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, суд зазначає, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 11 600 є реальними та підтвердженими матеріалами справи.

Отже, за таких обставин, а також з урахуванням задоволення адміністративного позову у повному обсязі заява представника позивача та стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у сумі 11 600,00 гривень підлягає задоволенню.

Також позивачем за подання до суду адміністративного позову у даній справі сплачено судовий збір у сумі 1 921,00 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 227 від 17 грудня 2019 року.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За таких обставин та з урахуванням задоволення адміністративного позову повністю, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрат на оплату судового збору у сумі 1 921,00 гривень.

Керуючись статтями 2, 9, 70, 77, 90, 120, 139, 193, 194, 205, 241-246, 255, 295 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) до Державної служби України з безпеки на транспорті (03135, м. Київ, пр-кт Перемоги, буд.14, ) про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки про застосування адміністративно-господарського штрафу № 165450 від 09 грудня 2019 року щодо накладення адміністративно-господарського штрафу на Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 у сумі 34 000 (тридцять чотири тисячі) гривень 00 копійок.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору у сумі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривень 00 копійок та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 11 600 (одинадцять тисяч шістсот) гривень 00 копійок.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.І. Келеберда