Справа № 260/3867/21
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2022-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2022 рокуЛьвівСправа № 260/3867/21 пров. № А/857/9663/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,

з участю секретаря судового засідання Єршової Ю. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Мукачівської міської ради на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 01 червня 2022 року про відмову у задоволенні заяви про відстрочення виконання судового рішення у справі №260/3867/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Мукачівської міської ради про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя в 1-й інстанції Дору Ю.Ю.,

час ухвалення рішення 01.06.2022 року,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення 01.06.2022 року,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Управління соціального захисту населення Мукачівської міської ради, в якому просив визнати протиправними дії відповідача та зобов`язати Управління соціального захисту населення Мукачівської міської ради здійснити перерахунок, нарахування та виплату йому недоплаченої щорічної разової допомоги до 5 травня, як особі з інвалідністю внаслідок війни 2 групи за 2021 рік відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, виходячи із розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної частиною першою статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року №3-р/2020, на момент проведених виплат, з урахуванням проведених виплат.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2021 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Мукачівської міської ради щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік у розмірі меншому, ніж передбачено частиною п`ятою статті 13 Закону №3551-ХІІ. Зобов`язано Управління соціального захисту населення Мукачівської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 допомогу до 5 травня у 2021 року, встановленої статтею 13 Закону №3551-XII у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком з урахуванням попередньо виплаченої суми такої допомоги.

24 травня 2022 року Управління соціального захисту населення Мукачівської міської ради подало заяву, в якій просило суд відстрочити виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2021 року у справі №260/3867/21 терміном на 1 рік з дня ухвалення рішення - до 29 жовтня 2022 року.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 01 червня 2022 року у задоволенні заяви відповідача про відстрочення виконання рішення суду відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала прийнята з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права і підлягає скасуванню, покликаючись на те, що вони є лише розпорядником державних коштів, які виділені в межах бюджетних асигнувань і не в змозі в даний час провести виплату (з урахуванням раніше виплачених сум) позивачу недоплаченої грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком. Зазначає, що виконати рішення суду у повному обсязі Управлінням соціального захисту населення Мукачівської міської ради на даний час не є можливим через поважні причини, які не залежать від відповідача, оскільки фактична виплата коштів відбувається за рахунок Державного бюджету України. Звертає увагу, що до моменту подання заяви про відстрочку виконання рішення суду, відповідачу не надходили кошти з державного бюджету на проведення виплат для забезпечення виконання рішень суду, а тому наявні підстави для відстрочення виконання рішення суду №260/3867/21, вина відповідача у даному випадку відсутня. Просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким заяву про відстрочку виконання рішення задовольнити.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник відповідача подав заяву про розгляд справи в режимі відеоконференції, однак у задоволенні заяви було відмовлено, оскільки зали судових засідань, які технічно обладнані для проведення судових засідань у режимі відеоконференції були зайняті у зв`язку із розглядом в режимі відеоконференції інших справ Восьмим апеляційним адміністративним судом; явка учасників справи у судове засідання не була визнана судом обов`язковою, враховуючи наведене, суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності учасників справи за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін, виходячи з наступного.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що законодавством встановлено чіткий порядок виплати коштів з державного бюджету на виконання рішення суду, при цьому, існування такого порядку не може вважатися обставиною, що істотно ускладнює виконання рішення або робить його неможливим. Будь-яких інших обставин, які б вказували на наявність підстав для відстрочення виконання рішення №260/3867/21 відповідач не наводить, а тому підстави для задоволення заяви про відстрочення виконання рішення відсутні.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з ч.1 ст.378 КАС України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

За змістом ч.3 цієї статті підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Відстрочення в розумінні зазначеної норми закону є відкладенням чи перенесенням дати виконання рішення на новий строк, який визначається адміністративним судом, та допускається у виняткових випадках, залежно від обставин справи. Підставою для відстрочення можуть бути конкретні існуючі, об`єктивні, виключні обставини, що ускладнюють виконання судового рішення у встановлений строк або фактично унеможливлюють таке.

При розгляді заяв щодо відстрочення виконання судового рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому. Наявність підстав для відтермінування має бути доведена боржником. Строки відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання додаткового строку для повного виконання рішення суду. Надання такого не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника, натомість повинне базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувачів і боржників.

Оцінюючи доводи заяв про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, суди повинні враховувати, що ці заходи не повинні створювати боржнику можливість ухилятися від виконання судового рішення. До уваги повинні братися не лише реальний майновий стан боржника, але й його наміри, що свідчать про бажання виконати рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 819/150/17.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, Управлінням соціального захисту населення Мукачівської міської ради на підтвердження існування обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим не надано суду першої інстанції жодних належних та допустимих доказів існування таких обставин, в тому числі відсутності у відповідача достатніх коштів на відповідних рахунках.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідач не надав банківську довідку про відсутність на рахунках коштів та не надав доказів на підтвердження реального майнового стану та платоспроможності боржника, а тому доводи апелянта про відсутність коштів є безпідставними.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач не оскаржував рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2021 року. Натомість відповідач здійснив перерахунок щорічної разової грошової допомоги, тобто добровільно почав виконувати судове рішення (а.с.59-62), що свідчить про намір виконати судове рішення, зокрема виконання рішення у визначений Порядком використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення виконання рішень суду у 2021 році, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2021 року №902 спосіб.

За таких обставин відстрочення виконання рішення може привести до його невиконання.

Колегія суддів зазначає, що Конституційний Суд України неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року №11-рп/2012).

Вказане узгоджується також з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ). Так, в пункті 40 рішення у справі Горнсбі проти Греції ЄСПЛ вказав, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.

Згідно з позицією ЄСПЛ у справі №41/74 Yvonne van Duyn v. Ноmе Оffісе (Саsе 41/74 van v. Ноmе Оffісе) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку це надання для осіб з інвалідністю внаслідок війни щодо отримання відповідної державної допомоги у визначеному законом розмірі, то держава чи орган діють протиправно, якщо вони відступають від такої політики чи поведінки, зокрема щодо нього без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у нього стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Положеннями Закону 3551-XII передбачено пільги учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них (стаття 12), особам з інвалідністю внаслідок війни (стаття 13), учасникам війни (стаття 14), особам, на яких поширюється чинність Закону № 3551(стаття 15), особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною (стаття 16).

За юридичною позицією Конституційного Суду України встановлення пільг ветеранам війни, особам, на яких поширюється чинність Закону №3551-XII, є одним із засобів реалізації державою конституційного обов`язку щодо забезпечення соціального захисту осіб, які захищали Батьківщину, її суверенітет і територіальну цілісність, та членів їхніх сімей. Держава не може в односторонньому порядку відмовитися від зобов`язання щодо соціального захисту осіб, які вже виконали свій обов`язок перед державою щодо захисту її суверенітету і територіальної цілісності. Невиконання державою соціальних зобов`язань щодо ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону №3551-XII, підриває довіру до держави. Соціальний захист ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону №3551-XII, спрямований на забезпечення їм достатнього життєвого рівня. Обмеження або скасування пільг для ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону №3551-XII, без рівноцінної їх заміни чи компенсації є порушенням зобов`язань держави щодо соціального захисту осіб, які захищали Вітчизну, та членів їхніх сімей. У разі зміни правового регулювання набуті вказаними особами пільги чи інші гарантії соціального захисту повинні бути збережені із забезпеченням можливості їх реалізації. Обмеження або скасування таких пільг, інших гарантій соціального захисту можливе лише у разі запровадження рівноцінних або більш сприятливих умов соціального захисту (абзаци другий, третій пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 18 грудня 2018 року № 12-р/2018).

Крім того, колегія суддів зазначає, що реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може залежати від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що законодавством встановлено чіткий порядок виплати коштів з державного бюджету на виконання рішення суду, при цьому, існування такого порядку не може вважатися обставиною, що істотно ускладнює виконання рішення або робить його неможливим. Будь-яких інших обставин, які б вказували на наявність підстав для відстрочення виконання рішення №260/3867/21 відповідач не наводить, а тому підстави для задоволення заяви про відстрочення виконання рішення відсутні.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про відстрочення виконання рішення, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст. 229, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 370, 378 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Мукачівської міської ради залишити без задоволення, а ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 01 червня 2022 року про відмову у задоволенні заяви про відстрочення виконання судового рішення у справі №260/3867/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 18 серпня 2022 року.