Справа № 640/4863/20
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2022-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2022 року м. Київ № 640/4863/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Шевченко Н. М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом Громадянки Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби в місті Києві та Київській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В :

Громадянка Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 (позивач) звернулась до суду із позовною заявою до Державної міграційної служби України (відповідач, ДМС України), третя особа - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби в місті Києві та Київській області, в якій просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України № 03-20 від 17.01.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву громадянки Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з релігійних причин, з огляду на що, покинула країну походження - Пакистан у пошуках притулку, прибула до України і звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача, рішення про відмову в наданні статусу біженця є не обґрунтованим, оскільки під час його прийняття, відповідач та третя особа не з`ясували загальновідомі факти про країну походження позивача.

Наданий відповідачем відзив зосереджений на поясненні розбіжностей між показами позивача під час співбесід, тривалому часі зволікання перед зверненням до уповноваженого органу за отриманням статусу біженця та інших обставин, які в сукупності дозволили дійти до висновку про сумнівність передумов для визнання позивача такою, що потребує статусу біженця, додаткового або тимчасового захисту.

У відповіді на відзив наведений перелік загальнодоступних ресурсів із матеріалами про порушення прав людини у Республіці Пакистан, сунітсько-шиїтський конфлікт, надмірну криміналізацію злочинів, пов`язаних з релігією, утиски релігійної течії ахмаді, що свідчить про реальність побоювань позивача.

Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд зазначає наступне.

Із наданих позивачем пояснень убачається, що остання покинула Ісламську Республіку Пакистан у зв`язку із побоюваннями стати жертвою переслідувань з релігійних причин. У липні 2018 року прибула в Україну та звернулась до Центрального міжрегіонального управління ДМС України в місті Києві та Київській області.

22.02.2020 позивач отримала повідомлення № 49 від 11.02.2020 про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України № 03-20 від 17.01.2020.

Згадана відмова вмотивована відсутністю умов, передбачених п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись зі згаданим рішенням, позивач звернулась до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1- 2 ст. 7 КАС України встановлено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянкою Ісламської Республіки Пакистан, національність - пакистанка, віросповідання - Ахмаді, що підтверджується протоколом співбесіди від 21.09.2018.

Маршрут позивача розпочався із залишення країни постійного проживання 09.07.2019 повітряним шляхом до Росії. Через два тижні (25.07.2018) на автомобілі потрапила до Києва без візи.

06.09.2018 позивач звернулась до територіального органу ДМС із заявою та була документована Довідкою про звернення за захистом № 009185.

Згідно із статтею 14 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (Закон № 3671).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671 особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

З метою підвищення ефективності боротьби проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання Державами ООН було підписано 10.12.1984 Конвенцію «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання», ратифіковану 26.01.1987.

Конвенцією «Про статус біженців», підписаною Державами ООН 28.07.1951 визначено термін «біженець», який означає особу, яка через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3 передбачено, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, а саме:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Частиною 7 ст. 7 Закону № 3671 передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Водночас ч. 6 ст. 8 Закону № 3671 передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами: які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону; якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу; за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Статтею 10 Закону № 3671 визначено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виписані у статті 6 Закону.

Відповідно до абзацу 4 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Пунктом 10 Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 N 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» зауважено, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Крім того, при розгляді зазначених справ судам слід враховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7.09.2011 N 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини 3 статті 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Пленум Вищого адміністративного суду України звернув увагу та чітко зазначив, що об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

При розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Аналізуючи інформацію по країні походження позивача, судом встановлено, що Ісламська Республіка Пакистан - це держава Південної Азії, яка виникла в 1947 році в результаті розділу території Британської Індії, межує з Індією, КНР, Афганістаном та Іраном. Є учасником міжнародних організацій: ООН, Співдружність Націй, ВТО, Шанхайська організація співробітництва та членом країн, що розвиваються «Групи 77». Пакистан - федеративна республіка змішаного типу, що складається із 4 провінцій (Пенджаб, Сінд, Хайбер-Пахтунхва та Белуджистан). Конституція Пакистану 1973 року передбачає парламентську систему правління, з Президентом в якості глави держави і всенародно обраного прем`єр-міністра в якості глави уряду. Парламент Пакистану - двопалатний законодавчий орган, що складається із Сенату (верхня палата) та Національної асамблеї (нижня палата). Юридична гілка державної влади представлена Верховним судом та федеральним ісламським шаріатським судом.

Етнічний склад населення: пенджабці, пуштуни, сіндхи, сар`яки, мухаджири, белуджи та інші. Відповідно до конституції Пакистану, національною мовою республіки є урду. Допускається застосування англійської мови як офіційної. Також розповсюдженими є мови: панджабі, сіндхі, белуджистська та пушту. Пакистан - шоста по кількості населення країна світу і друга по чисельності мусульманського населення після Індонезії. 96% населення є мусульманами, в тому числі 91% - суніти, и 5% - шиїти. Державною релігією є іслам сунітського толку. До конфесійного складу відносяться: мусульмани, індуїсти, християни, ахмаді, сікхи, парси, буддисти, іудеї, бахаї та аміністи.

В Пакистані не відбувається жодних військових, політичних конфліктів, а також конфліктів на релігійному, національному чи мовному підґрунті, політична і економічна ситуації є стабільними.

Як стверджує позивач, вона виїхала з Пакистану у зв`язку з тим, що її чоловік мав багато проблем через релігію, а також його звинуватили у грабіжництві. Тому вони продали будинок і вирішили виїхати за кордон.

Позивач зауважила, що в Німеччині проживають дві її доньки, одна з 2010, а друга з 2013, та сестри Позивача, які вже 30 років там мешкають, і вона також хоче до них дістатись.

Позивач повідомила, що вони хотіли виїхати до Німеччини, але коштів не вистачило, тому приїхали до Росії, а звідти в Україну. Позивач наголосила, що планує отримати документи в Україні та виїхати до Німеччини.

Члени сім`ї, які разом з позивачем виїхали з Пакистану та перебувають в Україні:

- чоловік - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

- донька- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

- син- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ..

Як стверджує позивач, 09.07.2018 вона з вищезазначеними членами сім`ї вилетіла з м. Фейсалабад, Пакистан до м. Москва, Росія, на підставі туристичної візи, та пробули в Москві впродовж 2 тижнів.

25.07.2018 Позивач прибула в місто Київ, Україна. Позивач та члени її сім`ї приїхали в Україну на автомобілі, нелегально, без документів, за допомогою контрабандистів.

Паспорт Позивача та членів сім`ї, що її супроводжували, залишився у контрабандистів.

За словами Позивача, в Україні вона проживає в орендованому помешканні за адресою: АДРЕСА_1 .

06.09.2018 Позивач звернулась до Управління Державної міграційної служби України в Київській області (далі - УДМС України в Київській області) із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні (далі - заява).

06.09.2018 УДМС України в Київській області заяву Позивача прийнято до розгляду та видано Позивачу довідку про звернення за захистом в Україні № 009185, відповідно до ст. 7 та ст. 8 Закону.

За словами Позивача, вона звернулась із заявою через те що:

1) «я і моя сім`я ахмаді група і нам жити нормально не дають. Морально і фізично погано» ;

2) «Через релігійні причини я змушена була покинути Пакистан, через протиріччя у вірі Пакистану».

Позивач надала лише першу сторінку вищезазначеного документу та нотаріально завірений переклад українською мовою.

21.09.2018 під час співбесіди позивач стверджувала, що оригінал паспорту за її словами забрали насильно росіяни, коли їх привезли в Україну.

03.07.2019 під час співбесіди позивач сказала, що не має паспорта, його забрали у неї контрабандисти, вона тримала останній раз свій паспорт в руках перед українським кордоном. Повернути паспорти, в контрабандистів не вимагали, оскільки мали домовленість про те, що паспорти їм повернуть після оплати коштів за переправлення з Пакистану в Україну.

21.09.2018 позивач під час співбесіди повідомила, що вона навчалась лише 5 років у школі, не закінчила навчання, бо над нею знущались у шкоді через її релігійну належність, вона відносилась до ахмаді, а знущались представники мусульман (суніти), Позивач наголосила, що вона відноситься до релігійної організації ахмаді.

Також, позивач розповіла, що до неї її сусіди та держава, (за словами Позивача: «як закон»), вживали моральне насилля. Вона не виходила з дому, а якщо виходила, вони в очі казали неприємні речі, матюкали. Якби в Пакистані були нормальні закони, не було б закону 98С, вона б повернулась, а так доводиться проживати в Україні.

Водночас позивач стверджує, що особисто їй ніколи жодних загроз не було, вона постійно знаходилась вдома. Також позивач повідомила, що ніколи не зазнавала переслідувань за політичні погляди, чи за ознаками раси, релігії, ознаками національності, громадянства.

03.07.2019 під час співбесіди повідомила: «Ви можете прочитати в інтернеті, там багато інформації про переслідування ахмаді у Пакистані. Це не мене особисто переслідували, а інших ахмаді можуть ображати лайливими словами, не дозволяють святкувати свої свята, не дозволяють розповсюджувати свою релігію, купувати і читати книжки. Мене особисто ніхто не ображав, не зневажав. Мої сестри вже 30 років мешкають у Німеччині, я також хочу до них, хочу нормально жити.

Позивач повідомила, чому приїхала саме до України: «пробували в Англію, Італію, Германію, Малайзію, туди візи не дали, тільки до Росії».

03.07.2019 під час співбесіди позивач розповіла, «ми хотіли виїхати до Німеччини, але коштів не вистачило, тому поїхали до Росії, а звідти в Україну».

Позивач, звернулась до УДМС України в Київській області з метою легалізації, про що вона сама повідомила під час співбесіди 03.07.2019; «я би хотіла отримати документи в Україні і виїхати до Німеччини».

Оскільки позивач особисто не отримувала загроз, не зазнавала переслідувань, щодо неї не має вироків суду про застосування смертної кари, арешту та інших обмежень. Інформація щодо можливого поводження чи покарання не доведена.

Матеріали особової справи позивача носять сумнівний і недостовірний характер, та свідчать, що позивач не тікала від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію Пакистану добровільно, а її побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються.

Суд звертає увагу, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивачем не надано жодних відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону та доказів, що підтверджують переслідування саме заявника.

При цьому, судом враховуються розбіжності у показаннях позивача під час співбесід щодо намірів виїхати до інших країн, передумов залишення країни постійного проживання та подальших планів тощо.

Крім того, жодного пояснення з приводу зволікання позивача після прибуття до України (25.07.2018) зі зверненням із заявою про надання захисту (06.09.2018) матеріали справи не містять.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25.06.2009 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних і з перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні»: «значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Позивач виїхала з Пакистану безперешкодно, державними органами країни громадянської належності не переслідувалась.

Резюмуючи викладене, позивачем не було надано достовірних чи правдивих фактів її особистого переслідування в країні постійного проживання, а також не наведено фактів, які б свідчили про переслідування або про загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження, не надано пояснення з приводу двомісячного зволікання зі зверненням із заявою про отримання статусу біженця.

Такі обставини викликають обґрунтований сумнів щодо причин та намірів прибуття в Україну, а також у реальності обставин, передбачених п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Частиною 7 ст. 8 Закону № 3671 визначено, що у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Зазначений порядок відповідачем дотримано, що підтверджується матеріалами справи.

За таких обставин, оскаржуване рішення ДМС України № 03-20 від 17.01.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 прийнято у відповідності до вимог Конституції та законів України, у відповідний спосіб та з урахуванням належної кількості обставин для його (рішення) обґрунтування.

Позовна вимога про зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства є похідною, а тому також не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За змістом ч. ч. 1- 3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 241- 247, 255, 293, 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні адміністративного позову Громадянки Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби в місті Києві та Київській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити.

2. Підстави для розподілу судовий витрат відсутні.

Позивач: Громадянка Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: відсутній).

Відповідач: Державна міграційна служба України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ).

Третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби в місті Києві та Київській області (вул. Березняківська, 4А, м. Київ, 02152, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України та може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко