Справа № 640/19656/21
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2022-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2022 року м. Київ № 640/19656/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі також - відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві), в якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах (Список №1) період роботи та служби в армії ОСОБА_1 з 05.01.1988 по 30.04.1988, з 15.06.1988 по 20.06.1988 з 21.06.1988 по 15.05.1990, з 28.05.1990 по 15.09.1993, з 22.11.1993 по 31.01.1996, та призначити Шумкову пенсію за віком на пільгових умовах з 07.06.2021 за Списком №1 відповідно до ст. 13 Закону Геннадію Володимировичу України «Про пенсійне забезпечення».

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що досягши встановленого законом віку (50 років) та набувши необхідного пільгового стажу на роботах за списком №1 (більше 10 років) та більше 20 років загального стажу, що документально підтверджено , він звернувся до відповідача із заявою встановленого зразка про призначення пенсії. Однак відповідач безпідставно відмовив позивачу у призначені пенсії на пільгових умовах.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва відкрито провадження у справі №640/19656/21 у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та встановлено відповідачу строк для надання відзиву.

Від представника відповідача через канцелярію суду надійшов відзив, в якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог, та засвідчені копії матеріалів пенсійної справи позивача. Свої заперечення проти позову ГУ ПФУ в м. Києві мотивувало тим, що згідно наданих позивачем документів про стаж (а саме: паспорт, довідка про ідентифікаційний код, трудова книжка, військовий квиток, диплом) загальний страховий стаж позивача складає 20 років 10 місяців і 10 днів, та водночас пільговий стаж - лише 8 років 4 місяці і 11 днів (для обрахування обсягу страхового стажу були враховані лише відомості, які містяться в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування). При цьому, ГУ ПФУ в м. Києві не врахувало до пільгового стажу певні періоди роботи позивача, оскільки останнім не надані уточнюючі довідки про пільговий характер роботи та відсутній спец стаж в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Як наслідок у призначенні пенсії на пільгових умовах позивачу було відмовлено.

З огляду на вказане, виходячи з положень п. 2 ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов до висновку про можливість розгляду даної адміністративної справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

07.06.2021 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, на підставі п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Заява позивача була прийнята відповідачем до розгляду разом із підтверджуючими документами, зокрема: трудовою книжкою серії НОМЕР_1 (дати заповнення 06.05.1988 і 22.01.2008); військовим квитком серії НОМЕР_2 ; дипломом серії НОМЕР_3 , виданого Донецьким гірничим технікумом ім. Є.Т. Абакумова; довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи). Додатково при розгляді заяви ГУ ПФУ в м. Києві були взяті до уваги індивідуальні відомості про застраховану особу.

За результатами розгляду цієї заяви позивача (вх. №7924 від 07.06.2021) по суті ГУ ПФУ у в м. Києві прийняло рішення від 11.06.2021 за №43, яким відмовило позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. В основу такого рішення відповідача були покладені наступні мотиви: «Пенсійний вік визначений п. 2 ч. 1 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (список №1) та становить 50 років. Необхідний страховий стаж визначений п. 2 ч. 1 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», - та за списком №1становить 25 років., з них не менше 10 років на роботах зі шкідливими умовами зі списку №1. Працівникам, які не мають стажу роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону, - чоловікам - на 1 рік за кожний повний рік такої роботи. При цьому, у разі коли підприємства, установи та організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Також посилаючись на п. 10 Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 №383, та п. 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, Головне управління зазначило, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подавати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та у разі відсутності трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку. Відповідно до наданих до заяви документів (військовий квиток, диплом, трудова книжка, паспорт, довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру) загальний страховий стаж заявника становить 20 років 10 місяців і 10 днів, пільговий ста - 8 років 4 місяці і 11 днів. За наданим заявником документами до страхового стажу були зараховані всі періоди. Водночас до пільгового стажу не були зараховані наступні періоди: з 05.01.1988 по 30.04.1988, з 15.06.1988 по 20.06.1988, з 28.05.1990 по 15.09.1993, з 22.11.1993 по 31.01.1996 - з тих причин, що заявник не подав уточнюючі довідки про пільговий характер роботи та у зв`язку із відсутністю спец стажу в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, та період з 01.07.2014 по 14.02.2020 - з причин, що аналогічні наведеним вище, та через не сплату страхових внесків.

Враховуючи вищенаведене відповідач дійшов висновку, що ОСОБА_1 набуде право на пенсію за віком відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» після надання підтверджуючих документів про пільговий характер роботи, або згідно ст. 26 цього ж Закону, - після досягнення 60-річного віку за набуття страхового стажу не менше 35 років, після досягнення 63-річного віку за набуття страхового стажу від 25 до 35 років, після досягнення 65-річного віку за набуття страхового стажу від 15 до 25 років.

Не погоджуючись із законністю такої позиції органу Пенсійного фонду України, вважаючи свої права та охоронювані законом інтереси на призначення пенсії на пільгових умовах порушеними, позивач звернувся із цим позовом до суду.

Розглядаючи справи по суті, суд виходив за наступного.

У силу приписів ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян на соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки, визначені у Законі України «Про пенсійне забезпечення».

Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Згідно із ст. 2 Закону № 1788-XII за цим Законом призначаються трудові пенсії: до яких відносяться пенсії за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

За приписами ст. 12 Закону №1788-XII право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) визначаються періоди, з яких складається страховий стаж. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше (ч. 4 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Пунктом 16 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Відповідно до ч. 1 ст. 114 Закону №1788-XII (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, а саме у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо підвищення пенсії» від 03.10.2017 №2148-VIII), право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону №1058-IV працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

При цьому, за відсутності стажу роботи, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності на дату досягнення віку, встановленого абзацами першим і третім - тринадцятим цього пункту, страхового стажу: з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 23 років 6 місяців у чоловіків і не менше 18 років 6 місяців у жінок.

Також нормами ч. 2 ст. 114 Закону №1058-IV передбачено, що працівникам, які не мають стажу роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону: чоловікам - на 1 рік за кожний повний рік такої роботи/

Аналогічні норми містяться у ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII).

Як свідчать наявні у справі матеріали, позивач звернувся до ГУ ПФУ в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах. На переконання позивача відповідач при вирішенні питання про призначення пенсії на пільгових умовах мав керуватися нормами п. «а» ст. 13 Закону №1788-XII в редакції до 02.03.2015 та рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020. Натомість під час розгляду заяви позивача та прийняття рішення про відмову від 11.06.2021 №43 відповідач керувався нормами Закону №1058-ІV чинними, у редакції Закону №2148-VIII, за якими необхідний для призначення пенсії на пільгових умовах пенсійний вік чоловіків становить 50 років, а необхідні страховий стаж - не менше 25 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1.

Надаючи правову оцінку наведеним доводам сторін та вирішуючи питання про те, який закон необхідно застосовувати до спірних правовідносин, суд виходив з наступного.

За змістом п. «а» ст. 13 Закону №1788-XII у редакції, чинній до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VІІІ (далі - Закон №213-VІІІ), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Статтею 13 Закону №1788-XII також було передбачено зменшення пенсійного віку для чоловіків і жінок відносно загального пенсійного віку (60 років для чоловіків і 55 років для жінок) з урахуванням різниці між пенсійним віком у чоловіків і жінок на 10 років для працівників, зайнятих повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, та на 5 років для працівників, зайнятих повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці; зменшення пенсійного віку та стажу для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку з урахуванням різниці між пенсійним віком у чоловіків і жінок на 5 років.

Отже, за змістом вищенаведеної норми пенсія за віком на пільгових умовах є особливим видом пенсії, яка призначається конкретній особі на підставі наявного страхового стажу, залежить від праці такої особи в особливих умовах, певно визначений час, призначення якої має відбуватись при досягненні нижчого пенсійного віку.

У постанові від 18.02.2020 у справі №1840/3344/18 Верховний Суд зазначив, що «пенсія за віком» - це свого роду «державний депозит» (примусовий та індивідуальний) кожної особи, який залежить від праці такої особи, та підлягає безумовному поверненню з боку держави у встановленому розмірі протягом всього життя пенсіонера після досягнення певного віку.

Законом №213-VІІІ, який набрав чинності з 01 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений п. «б» ст. 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.

9 липня 2003 року було ухвалено Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Закон № 1058-ІV).

03 жовтня 2017 року Верховною Радою України було ухвалено Закон «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» №2148-VIII, яким Закон України від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» доповнено розділом XIV-1, який передусім, у контексті предмету спору, містить пункт 1 частини другої статті 114 такого змісту:

1) працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Також зазначена норма передбачає зміст ідентичний пункту «а» ст. 13 Закону №1788-XII в редакції Закону України від 02.03.2015 №213-VIII щодо підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах.

За конституційним поданням народних депутатів України Закон №213-VIII перевірявся на відповідність Конституції України.

Рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 у справі №1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII (п. 1 Рішення №1-р/2020).

При цьому, Закон України від 03.10.2017 №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», що містить ідентичні правові норми щодо збільшення пенсійного віку, на предмет конституційності не перевірявся.

У контексті з наведеним суд враховує те, що згідно із ч. 1 ст. 92 Закону України від 13.07.2017 №2136-VIII «Про Конституційний Суд України» (далі - Закон №2136-VIII) юридичну позицію Конституційний Суд викладає у мотивувальній та/або резолютивній частині рішення, висновку.

Суд бере до уваги, що у рішенні від 23.01.2020 Конституційний Суд України зробив висновок щодо неконституційності підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах та визнав неконституційною, зокрема, ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII (пункт 1 Рішення №1-р/2020).

За такого правового регулювання ключовими питаннями справи є:

а) можливість застосування юридичної позиції, що сформована в рішенні Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020, до п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV в редакції Закону України від 03.10.2017 №2148-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій»;

б) визначення кола осіб при призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, на яких поширюється дія суперечливих норм Законів №1788-ХІI та №1058-IV;

в) нормативне визначення величини показника вікового цензу при призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

Згідно із ст. 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Конституційний Суд України в рішенні від 08.06.2016 у справі №4-рп/2016 зауважив, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є «обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені» (ч. 2 ст. 150 Конституції України). Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти ухвалюються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ч. 2 ст. 8 Основного Закону України, п. 7 рішення №4-рп/2016).

З огляду на вищенаведене, правова норма, яка регулює правовідносини аналогічно нормі, що визнана Конституційним Судом України неконституційною, або дублює таку правову норму (незалежно від періоду її прийняття та виду нормативного акту, в якому вона втілена), не підлягає застосуванню. У такому разі суд застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Висновок у рішенні Конституційного Суду України у справі №4-рп/2016 зроблений з урахуванням вимог ч. 2 ст. 150 Конституції України в редакції, чинній на момент прийняття рішення №4-рп/2016, яка є тотожною ст. 151-2 Конституції України у редакції на час розгляду справи та ст. 8 Конституції України.

Водночас висновок, сформований у п. 7 рішення №4-рп/2016, застосовується судом з урахуванням обставин справи та вимог ст. 151-2 Конституції України.

Згідно із ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

У п. 3.1 рішення № 1-р/2020 від 23.01.2020 наголошено, що за юридичною позицією Конституційного Суду України верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (абз. 2 пп. 4.3 п. 4 мотивувальної частини рішення від 27.02.2018 №1-р/2018). Відповідно до змісту ст. 8 Конституції України, розвиваючи практику Конституційного Суду України, верховенство права слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю над використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади.

Також у п. 4.4 мотивувальної частини рішення від 23.01.2020 №1-р/2020 Конституційний Суд України дійшов висновку, що ст. 13, ч. 2 ст. 14, п.п. «б» - «г» ст. 54 Закону №1788-ХІI зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині першій статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

У першому пункті резолютивної частини рішення КСУ від 23.01.2020 №1-р/2020 визнано неконституційними ст. 13, ч. 2 ст. 14, пп. «б» - «г» ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII.

У контексті предмету спору Конституційним Судом України визнані неконституційними положення щодо підвищення віку виходу на пенсію та збільшення обсягу спец стажу для пільгових категорій осіб та згідно з п. 2 резолютивної частині рішення КСУ №1-р/2020 зазначені положення втрачають чинність з дня ухвалення цього Рішення (тобто, з 23.01.2020).

У пункті третьому резолютивної частини рішення КСУ від 23.01.2020 №1-р/2020 викладена юридична позиція щодо порядку виконання цього Рішення, а саме: застосуванню підлягають положення Закону №1788-XII в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах.

Згідно із ч. 2 ст. 8 Закону «Про Конституційний Суд України» з метою захисту та відновлення прав особи Суд розглядає питання щодо відповідності Конституції України (конституційності) акта (його окремих положень), який утратив чинність, але продовжує застосовуватись до правовідносин, що виникли під час його чинності

У третьому пункті Рішення №1-р/2020 визначено порядок його виконання щодо тих осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року (набрання чинності Законом №213-VIII) на посадах, визначених у вказаних нормах.

Таким чином, Конституційний Суд в Рішенні №1-р/2020 визначив спосіб захисту та відновлення прав осіб, що зазнали їх порушення у зв`язку з ухваленням Закону №213-VIII.

Суд наголошує, що припис акта, визнаний неконституційним Конституційним Судом України із змістовних підстав більше не може бути застосованим під час розгляду справ судами з мотивів його суперечності Конституції України.

Водночас у контексті предмету спору юридична позиція, викладена в Рішенні Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020, застосовується також при оцінці змін до Закону №1058-IV, які регламентують спірні правовідносини та рішення відповідача від 11.06.2021 №43.

Тому, ґрунтуючись на юридичній позиції Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020, суд вважає, що ідентична правова норма, яка міститься в Законі України від 03.10.2017 №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» не підлягає застосуванню під час розгляду цього спору.

Водночас суд бере до уваги, що згідно із п. 5 ст. 62, п. 4 ч. 2 ст. 63 Закону №2136-VIII Сенат чи Велика палата закриває конституційне провадження у справі, якщо під час пленарного засідання буде виявлена втрата чинності актом (його окремими положеннями), щодо якого порушено питання відповідності Конституції України, крім випадків, передбачених частиною другою статті 8 цього Закону.

У цьому контексті суд звертає увагу на те, що конституційне подання отримано Конституційним Судом України 08.04.2015, конституційне провадження відкрито ухвалою від 13.01.2016 №1-у/2016. При цьому, зміни до Закону №1058-ІV були прийняті 03 жовтня 2017 року Законом № 2148-VІІІ.

Отже, враховуючи, що на виконання вимог п. 5 ст. 62, п. 4 ч. 2 ст. 63 Закону №2136-VIII, Конституційним Судом не було закрито провадження у справі №1-р/2020, відсутні підстави вважати, що у зв`язку із ухваленням Закону №1058-IV у редакції Закону №2148-VIII від 03.10.2017, втратили дію положення Закону №1788-XII в частині регулювання прав на пільгову пенсію у період з 01.04.2015 року.

Проте положення пункту 2 розділу XV Закону № 1058-IV в редакції Закону № 2148-VIII від 03.10.2017 перешкоджають таким особам у реалізації права на пенсію на пільгових умовах за Законом №1788-ХІІ в редакції, чинній до внесення змін Законом №213-VII.

Згідно з позицією Конституційного Суду України, яка висловлена у рішенні від 04.06.2019 №2-р/2019 (п.п. 3.1 та 3.2 мотивувальної частини) до основних обов`язків держави належить забезпечення реалізації громадянами соціальних, культурних та економічних прав; гарантування державою конституційного права на соціальний захист є однією з необхідних умов існування особи і суспільства; рівень соціального забезпечення в державі має відповідати потребам громадян, що сприятиме соціальній стабільності, забезпечуватиме соціальну справедливість та довіру до держави; гарантування державою цих прав, у тому числі права на пенсійне забезпечення як складової конституційного права на соціальний захист, має здійснюватися на основі Конституції України та у спосіб, що відповідає їй.

Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 №3-рп/2012).

За будь-яких обставин сутність права на пенсійне забезпечення як складової частини конституційного права на соціальний захист не може бути порушена, а законодавче регулювання у цій сфері має відповідати принципам соціальної держави. Конституційний Суд України наголошував на необхідності дотримання вказаних принципів, зокрема, у рішенні від 26.12.2011 №20-рп/2011.

Таким чином, позбавлення права на пенсію або звуження обсягу цього права має здійснюватися на підставі принципу верховенства права (закону, який не повинен суперечити принципам верховенства права має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм).

Аналіз вищенаведених норм та позиції Конституційного Суду України свідчить, що збільшення пенсійного віку для отримання пенсії на пільгових умовах для осіб, які відпрацювали в особливих умовах, набули на момент підвищення пенсійного віку необхідний стаж, який передбачав право на пільгову пенсію, є звуженням цього права.

Відповідно до вищевикладеного, суд зазначає, що до категорії осіб, на яких поширюється дія рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020, і відповідно мають право на пенсію за віком на пільгових умовах за положеннями Закону №1788-ХІІ після 23.01.2020 (набрання чинності Рішення КСУ №1-р/2020) належать особи, які працювали до 01.04.2015, були зайняті повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, мали стаж роботи, визначений ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до 01.04.2015, та досягли віку, визначеного цією статтею, на момент звернення до Пенсійного фонду за призначенням пенсії.

Тобто, у спірних правовідносинах відповідач мав керуватися нормою п. «а» ч. 1 ст.13 Закону №1788-XII в редакції, яка діяла до 01.04.2015, а отже тим, що після досягнення 50 років позивач має право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, за умови наявності у нього станом на стажу роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком №1.

Наведені висновки суду кореспондуються із правовою позицією Верховного Суду, наведеною у рішенні від 21.04.2021 у справі №360/3611/20.

Крім того, суд звертає увагу сторін на те, що у силу ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

За таких обставин та правового регулювання суд вважає, що відповідач під час розгляду по суті заяви позивача від 07.06.2021 про призначення пенсії на пільгових умовах не застосував більш сприятливий закон, який передбачає право позивача на обумовлену попередньою роботою пільгову пенсію, проте застосував закон, який позбавляє зазначеного права, отже діяв всупереч вимог верховенства права.

Як вже було встановлено судом в ході розгляду цієї справи, приймаючи рішення №43 від 11.06.2021 про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 відповідач керувався положеннями п. 2 ч. 1 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», однак у даному випадку відповідач мав застосовувати норми Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки саме Закон України «Про пенсійне забезпечення» більш сприятливішим та таким, що захищає право позивача на пенсію за віком на пільгових умовах, а тому таке рішення ГУ ПФУ в м. Києві є протиправним.

Поряд з цим надаючи оцінку іншим мотивам відповідача, що були покладені ним в основу вказаного рішення про відмову в призначенні пенсії, суд дійшов висновків про наступне.

Згідно тексту рішення №43 від 11.06.2021 відповідач відмовив у зарахуванні до пільгового спец стажу позивача окремих періодів (а саме: з 05.01.1988 по 30.04.1988, з 15.06.1988 по 20.06.1988, з 28.05.1990 по 15.09.1993, з 22.11.1993 по 31.01.1996, та з 01.07.2014 по 14.02.2020) з тих причин, що: відсутність уточнюючих довідок про пільговий характер роботи позивача, відсутністю даних про спец стаж позивача в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та/або через не сплату роботодавцями страхових внесків.

У контексті з наведеним суд враховує те, що ст. 62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Дослідивши та проаналізувавши зміст наявної у матеріалах справи копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 суд встановив, що згідно із записами, внесеними до цієї трудової книжки ОСОБА_1 працював, зокрема:

у період з 05.01.1988 по 30.04.1998 - на посаді гірничого майстра підземного з повним робочим днем у шахті, що входила до складу тресту «Советскуголь»;

у період з 15.06.1988 по 20.06.1988 - на посаді гірничого майстра підземного з повним робочим днем у шахті, що входила до складу тресту «Советскуголь»;

у період з 21.06.1988 по 15.05.1990 - проходив військову службу у лавах Радянської армії;

у період з 28.05.1990 по 15.09.1993 - на посаді гірничого очисного забою 5-го розряду з повним робочим днем у шахті, що входила до складу тресту «Советскуголь»;

у період з 22.11.1993 по 31.01.1996 - на посаді гірничого очисного забою 5-го розряду з повним робочим днем у шахті, що входила до складу Макіївського виробничого об`єднання з видобутку вугілля «Макеевуголь»;

у період з 01.01.1996 по 13.02.1997 - на посадах адміністратора АЗС, завідувача АЗС;

у період з 23.05.2001 по 13.07.2001 - на посаді машиніста підземної установки 2-го розряду з повним робочим днем у шахті, що входила до складу Дочірнього підприємства Державної холдингової компанії «Макіїввугілля»;

у період з 12.10.2005 по 14.02.2020 - на посадах гірничим очисного забою 4-го/5-го розряду з повним робочим днем у шахті, гірничим майстром підземним з повним робочим днем у шахті, помічника (заступника) начальника ділянки підземної з повним робочим днем у шахті, гірничим з ремонту гірських видобутків з повним робочим днем у шахті, на ДП «Макіїввугілля».

У силу п. 3 Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 №383 (далі - Порядок №383), при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.92 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.92 (приклади у додатках 1, 2).

Станом на момент перебування позивача на перелічених вище посадах були чинними списки №1, затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 №1173, постановою Кабінету Міністрів РССР від 26.01.1991 №10, постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 №162 та від 16.01.2003 №36 згідно з якими, до робіт, що дають право на призначення державної пенсії на пільгових умовах та у пільгових розмірах зараховуються:

- підземні роботи, що виконуються всіма робітниками, інженерно-технічними працівниками і службовцями, зайнятими повний робочий день на підземних роботах з видобутку вугілля, руди та інших рудних чи нерудних копалин, у геологорозвідці, на дренажних шахтах, на будівництві шахт, рудників та ін. підземних споруд, а також всіма робітниками, які зайняті повний робочий день під землею при обслуговуванні перелічених вище працівників та службовців;

- гірничі роботи (підземні роботи в шахтах, рудниках і на присках з видобутку корисних копалин; у геологорозвідці; на дренажних шахтах; на будівництві шахт, рудників, присків) -

- всі робітники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, зокрема: майстри гірничі, начальники ділянок та їх заступники (помічники), робітники і спеціальності, зайняті монтажем, демонтажем, ремонтом и налагодженням обладнання»

- підземні роботи в шахтах, рудниках і копальнях на видобуванні корисних копалин, в геологорозвідці, на дренажних шахтах, на будівництві шахт, рудників, копалень - усі робітники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, та крім того - майстри виробничих дільниць, начальники дільниць, їх заступники (помічники), які виконують роботи в підземних умовах.

Зі змісту трудової книжку (достовірність та правильність заповнення якої відповідачем сумніву не піддавалися) суд встановив, що позивач у періоди з 05.01.1988 по 30.04.1998, з 15.06.1988 по 20.06.1988, з 28.05.1990 по 15.09.1993, з 22.11.1993 по 31.01.1996, з 23.05.2001 по 13.07.2001, з 12.10.2005 по 14.02.2020 працював на посадах з переліків, наведених у діючих у відповідні періоди Списків №1, повний робочий день під землею, у шахті. Таким чином, документально (а саме безпосередньо за даними з трудової книжки) підтверджений необхідні загальний пільговий стаж позивача на посадах за списком №1, що становить більше 10 років, та загальний страховий стаж - більше 20 років.

Вказане свідчить про те, що у відповідача були достатні правові підстави для включення періодів роботи позивача на посадах за Списками №1 (а саме періодів з 05.01.1988 по 30.04.1988, з 15.06.1988 по 20.06.1988, з 28.05.1990 по 15.09.1993, з 22.11.1993 по 31.01.1996, та з 01.07.2014 по 14.02.2020) до спец стажу, що враховується як пільговий стаж.

При цьому, відхиляє як безпідставні посилання відповідача на відсутність підтвердження атестації робочих місць та сплати роботодавцями страхових внесків, як належні підстави для не врахування вказаних періодів роботи позивача до пільгового стажу. Оскільки, на працівника, зайнятого на роботах зі шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих міць за умовами праці покладається на відповідні повноваження державних контролюючих органів, зокрема Держпраці.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а та Верховним Судом в постанові від 01.03.2021 у справі №376/1528/17. Тобто, відсутність інформації щодо проведення атестації робочих місць не може слугувати підставою для відмови у призначенні пенсії.

Також, суд враховує, що в розумінні п. 1 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування найманих працівників та інших осіб, які належать до кола осіб, що підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та зазначені у статті 11 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», сплачуються їх роботодавцями та безпосередньо застрахованими особами.

Статтею 113 Закону №1058-IV передбачено, що держава створює умови для функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування і гарантує дотримання законодавства з метою захисту майнових та інших прав і законних інтересів осіб стосовно здійснення пенсійних виплат.

На підставі ч. 1 ст. 16 зазначеного Закону застрахована особа має право отримувати від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, вимагати від страхувальників сплати внесків, у тому числі в судовому порядку тощо.

З цим правом кореспондується обов`язок страхувальника нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески (п. 6 ч. 2 ст. 17 зазначеного Закону) незалежно від фінансового стану платника (ч. 12 ст. 20 зазначеного Закону).

За таких обставин, суд вважає, що певний період стажу позивача не може бути не зарахований через не сплату підприємством страхових внесків, оскільки несвоєчасне перерахування страхових внесків підприємством не може впливати на право заявника на призначення пенсії.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд зазначає, що позивач не може нести відповідальність за неналежне виконання своїх обов`язків підприємствами, на яких він працював, а тому має право на зарахування до страхового стажу періоду роботи на таких підприємствах.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач не довів нормативно та документально наявність підстав для відмови у призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах за результатами розгляду заяви позивача від 07.06.2021, у зв`язку з чим відмова є такою, що прийнята без урахування усіх обставин та норм чинного законодавства, що мали значення для прийняття рішення, а відтак є протиправною.

Частиною другою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. При цьому, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У силу приписів норм ч. 1 - 3 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень. У такому випадку суд також може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

В ході розгляду даної справи суд встановив, що відповідач розглянув по суті заяву позивача про призначення пенсії за віком на пільгових умовах та прийняв рішення за результатами такого розгляду, без застосування відповідної норми ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», в редакції, що діяла до ухвалення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VІІІ. З огляду на цю обставину та з метою належного захисту прав та охоронюваних законом інтересів позивача, виходячи із п. 2, 6 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов до висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог та прийняття рішення про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 11.06.2021 №43 про відмову у призначення пенсії за віком на пільгових умовах та водночас зобов`язання повторно розглянути заяву позивача від 07.06.2021 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах використовуючи положення Закону України «Про пенсійне забезпечення», в редакції, що діяла до ухвалення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VІІІ, та з урахуванням інших висновків суду, викладених у даному рішенні.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з ч.ч. 1 та 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції від 02.07.2021 №7447, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн., відтак, з урахуванням розміру задоволених позовних вимог на користь останнього підлягають присудженню судові витрати у повному розмірі обсязі.

Керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 260-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 11.06.2021 №43 про відмову у призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) від 07.06.2021 про призначення пенсії, використовуючи положення ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», в редакції, що діяла до ухвалення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VІІІ, та з урахуванням інших висновків суду, що наведені у тексті цього рішення.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса місця проживання (перебування): АДРЕСА_1 ) документально підтверджені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 908 грн. (дев`ятсот вісім гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (, адреса місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок