Справа № 640/4943/22
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2022-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2022 року м. Київ № 640/4943/22

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Смолія І.В., розглянувши в порядку письмового провадження матеріали адміністративної справи

за позовом громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

Громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_1 (надалі також - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (надалі також - відповідач-1), Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області (надалі також - відповідач-2) в якому просить суд:

визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області №332 від 28.10.2021 року про відмову ОСОБА_1 в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №04-22 від 18.01.2022 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти документи громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 в оформлення для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем протиправно винесено оскаржуваний наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області №332 від 28.10.2021 року про відмову ОСОБА_1 в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Обґрунтування своєї позиції викладено в позовній заяві.

Відповідачем-1 на адресу суду подано відзив на заявлений адміністративний позов в якому викладено правову позицію відповідача з наданими доказами. Відповідач просить відмовити в задоволенні заявлено позову, оскільки він є не обґрунтованими.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 (паспорт громадянина Таджикистану № НОМЕР_1 , виданий 29.12.2017 (дійсний до 28.12.2027)) звернувся 07.10.2021 року до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - заява). На момент звернення позивач знаходилася на території України легально.

На підставі заяви від 07.10.2021 року, та співбесіди від 20.10.2021 року, комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі позивача, встановлено, що він народилася у с. Навобод, Хатлонської обл., Таджикистан, за національністю таджик, сповідує іслам (суніт), рідна мова - таджикська, освіта - середня, одружений та має трьох дітей, військовозобов`язаний, військову службу не проходив.

За словами позивача, його сім`я складається із батька - ОСОБА_2 ; матері - ОСОБА_3 ; ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ; сестри - ОСОБА_7 ; дружини - ОСОБА_8 ; сина - ОСОБА_9 та двох доньок - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які знаходяться на території Таджикистану. З 1996 по 2007 рік позивач навчався у школі № 12 у с. Новобод, Хатлонська обл., Таджикистан, однак документи про навчання відсутні.

10.03.2013 позивач легально покинув країну походження, та легально переїхав до Російської Федерації (надалі - РФ), де перебував до 31.07.2021 року. Працював на Великолуцькому м`ясокомбінаті, м. Великі Луки.

31.07.2019 року легально покинув територію РФ. Причину виїзду останній зазначив побоюванням бути депортованим до Таджикистану.

31.07.2019 року легально перетнув кордом України у аеропорту «Бориспіль».

У своїй заяві позивач зазначив, що побоюється переслідувань з боку органів влади Таджикистану та припускає, що його можуть ув`язнити на території Таджикистану на 7-12 років за перегляд та підписку на канал «Групи 24».

Позивач повідомляв, що вже затримувався правоохоронними органами Таджикистану у серпні 2017 року у аеропорті Душанбе, де в нього під протокол вилучили ноутбук, телефон, грошові кошти у розмірі 4000 доларів США.

При цьому було встановлено, що він підписаний на канал «Групи 24» та з даного приводу позивача постійно викликали на допити щодо зв`язку із «Групою 24».

Окремо позивач повідомляв про переслідування владою Таджикистану опозиційних діячів - ОСОБА_11 та ОСОБА_15. Стверджував, що він особисто записав відео на своєму youtube-каналі на підтримку ОСОБА_15 з критикою влади Таджикистану.

В жовтні 2014 року Верховний суд Республіки Таджикистан визнав «Групу 24» екстремістською та терористичною.

З Інформації про країну походження (надалі - ІКП) та відкритих джерел відомо, що: «Запрещенная в Таджикистане «Группа 24» сообщила об исчезновении своего сторонника в России. В распространенном оппозиционньїм движением сообщении говорится, что представитель «Группьі 24» в ОСОБА_12 пропал 18 мая.

ОСОБА_14 с 2018 года является гражданином России, отмечается в сообщении.

Напомним, 1 сентября 2010 года в Нижнем Новгороде был задержан и увезен в неизвестном направлений другой сторонник движения ОСОБА_13 . По словам представителей "Группы 24", "несколько человек, представившихся сотрудниками 5-го отдела внутренних дел, увезли его с собой». Спустя месяц МВД России в ответ на письменний запрос руководства «Группы 24» сообщило, что ОСОБА_19 «сам вьілетел в Таджикистан».

«Группа 24» била создана в 2012 году и в 2014 году била обьявлена решением Верховного суда Таджикистана жстремистской организацией. После зтого десятки людей били задержаньї в Таджикистане, России и других постсоветских странах по обвинению в членстве в з той организации и осуждени к различним срокам тюремного заключения. ОСОБА_20, основатель з той группьі, бил убит в 2015 году в Стамбуле.» (Радіо Озоді ««Группа 24» сообщила об исчезновении своего сторонника в Москве» 19.05.2021)

«Сторонники оппозиционного движения "Группа 24" организовали у стен Кремля акцию протеста против визита президента Таджикистана ОСОБА_17 в Москву.

"Во всех структурах Таджикистана нет справедливости, єсть коррупция, народ голодает. Ущемляются права граждан Таджикистана", - отметил один из участников акции "Теплий прием" ОСОБА_14 .

Рахматуллои держал в руках надпись "ОСОБА_17 - один из диктаторов Центральной Азии". Другой участник акции требовал освободить всех таджикских политзаключенних.

Одиночний пикет против ОСОБА_14 на Красной тощади провел и правозащитник центра "Мемориал" ОСОБА_18. Его задержали и отвезли в отделение полиции Китай-город.

Ранее таджикские активисти проводили подобние акции протеста против ОСОБА_14 в Праге и Петербурге.

"Группа 24" - общественно-политическое движение, созданное в 2012 году в Москве таджикским предпринимателем и оппозиционером ОСОБА_20, которий бил убит в январе 2015 года в Стамбуле.

Основними своими задачами движение називаєш изменение состава правительства Таджикистана, освобождение всех политических заключенньїх в стране, соблюдение прав и свобод человека, отмену закона о "Лидере Нации ".

"Группа 24" признана Верховним судом Таджикистана жстремистской. С октября 2014 года зто движение в Таджикистане запрещено.» (телеканал "Настоящее Время" «Теплий прием»: у стен Кремля прошел протест против ОСОБА_17» 17.04.2019)3

Таким чином, ІКП та відкриті джерела свідчать про досить напружену ситуацію, яка склалась у Таджикистані навколо боротьби влади з опозиційною «Групою 24». Разом із тим, переслідуються зі сторони влади Таджикистану лише активні прихильники цієї групи, відомі опозиціонери.

В контексті належності позивача до «Групи 24» необхідно звернути увагу на надані ним під час співбесіди пояснення, а саме:

- позивач не надав жодних підтверджень щодо своєї участі у діяльності «Групи 24», окрім відеоролика який він зняв на підтримку опозиційного діяча «Групи 24» ОСОБА_15. Навіть більше, він прямо стверджує, що не є членом «Групи 24».

- позивачу не відомо та він не може надати підтверджень, що його офіційно розшукують на території Таджикистану.

- єдиним випадком, коли він мав проблеми з правоохоронними органами Таджикистану, позивач вказує інцидент 2017 року. Під час повернення до Душанбе з Туреччини, його обшукали та вилучили електронну техніку (ноутбук та телефон), знайшли посилання на те, що він підписаний на канал «Группи 24» та він був вимушений дати письмові пояснення з цього приводу. Крім того, він вказує, що була вилучена грошова сума у розмірі 4000 доларів США. Але позивач надає суперечливі пояснення, чи був це офіційний штраф за правопорушення, чи грошові кошти були вилучені незаконним шляхом. Зі слів позивача, його лише налякали обіцянкою, що наступного разу «відправлять до в`язниці».

- позивач надав вкрай суперечливі пояснення щодо причин виїзду з Таджикистану. З одного боку він скаржиться на нехтування прав мусульман у Таджикистані, але з іншого боку - причиною виїзду з Таджикистану вказує безробіття. Крім того, країною-пунктом призначення позивача була РФ. Позивач потрапив до РФ легально, та, з його слів, був документований патентом на право на роботу на території РФ.

На підтвердження своїх слів позивач надавав низку відеоматеріалів (11 файлів) на електронному носії (USB flash drive).

Серед переліку файлів містяться вирізки з матеріалів ЗМІ щодо діяльності ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , окремі аудіозаписи та коментарі з приводу діяльності опозиційних сил Таджикистану - жоден аудіо/відео запис не має зв`язку із особою позивача.

Окремо необхідно вказати на відеоролик (присутній у двох ідентичних файлах - Х,ОСОБА_15 _ видеохои мар думи 120 - 129 ( 234 X 426 )_001 та Х,ОСОБА_15 _ видеохои мар думи 120 - 129 ( 352 X 640 )), який позивач, з його слів, записав на підтримку ОСОБА_15. Ролик був записаний 25.03.2021, що вказує на те, що позивач записав його під час перебування на території РФ. Жодних підтверджень причинно- наслідкового зв`язку між вказаним роликом та можливими переслідуваннями на території Таджикистану позивач не надав.

Також, позивач стверджував, що йому телефонував представник правоохоронних органів Таджикистану та вимагав від нього повернутись до Таджикистану (файли 2_108940262 чи ScreenRecord_20210811_ 120755). Вказані аудіоматеріали не підлягають аналізу - контр-агентів розмови неможливо встановити, візуально відсутні телефонні номери. Крім того обидві розмови представлені у вигляді пересланих через месседжер файлів, що унеможливлює підтвердження контрагента розмови за карткою абонента.

Отже твердження, надані позивачем у своїй заяві, під час співбесіди не підтверджують його слова щодо його переслідування у країні громадянської належності. Інформація надана позивачем не є правдоподібною.

Аналіз матеріалів особової справи № 2021KYIV0181 в контексті ситуації в країні громадянської належності позивача дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість свого повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками, визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та ч. 1 ст. 1 Закону. Ні у своїй заяві, ні під час співбесіди, позивач не довів існування будь-яких реальних чинників, які би вказували на небезпеку для нього чи переслідування у країні громадянського походження за будь-якою з конвенційних ознак, у тому числі за ознаками політичних переконань, за ознаками релігії, національності, належності до соціальної групи тощо.

Таким чином, серед фактів, повідомлених позивачем, немає таких, які можуть слугувати підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону.

Жодною офіційною інформацією, яка б підтвердила твердження позивача про його переслідування в країні громадянської належності, не має.

Позивачем також не надано жодних документів, які б чітко вказували на його переслідування. З матеріалів справи відомо, що позивач не належав до громадських або релігійних організацій. Належність позивача до політичного активу опозиційного руху «Група 24» є сумнівною та не правдоподібною.

Таким чином, підстави для набуття позивачем статусу біженця, у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону відсутні.

Разом з цим, серед фактів, повідомлених позивачем, у сукупності з фактами, відомими з матеріалів ІКП, немає таких, які би могли служити підставою для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до умов, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону.

Таким чином, підстави для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону відсутні.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що відповідачем правомірно прийнято наказ № 332 від 28.10.2021 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач покинув територію країни громадянської належності легально та метою свого приїзду до України вказав те, щоб його не забрали до Таджикистану. Тобто, приїхала в Україну 30.07.2021 року, а звернувся за захистом лише 07.10.2021 року.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні»: «значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим...».

Тобто, несвоєчасне звернення заявника за захистом в Україні свідчить про відсутність у неї реальних побоювань зазнати переслідування на батьківщині. Таким чином, позивач є мігрантом, а не біженцем.

Згідно з п. 62 «Керівництва УВКБ ООН з процедур та критеріїв визначення статусу біженців» мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Щодо позовної вимоги позивача про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України № 04-22 від 18.01.2022 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС України про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці.

Позивач у скарзі зазначає, що територіальний орган ДМС України, де проводився попередній розгляд заяви позивача, не вірно оцінив обставини справи, ІКП та, як наслідок, прийняв необґрунтоване та незаконне рішення, яке підлягає скасуванню в установленому порядку.

Під час розгляду скарги та дослідивши матеріали особової справи позивачки встановлено, що всі необхідні процедури дії, передбачені законодавством, проведені територіальним органом ДМС України в установлені строки та у повному обсязі.

Проте, на основі всебічного вивчення матеріалів особової справи позивача можна зазначити, що позивач не обґрунтує наявність достовірних, правдоподібних, а також переконливих фактів щодо особистої неможливості перебування на території країни походження. Під час перебування на батьківщині та поза межами країни своєї громадянської належності позивачка не зазнала жодних переслідувань за ознаками раси, національності та громадянства (підданства).

Позивачем не надано жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства, або здійснення будь-якого тиску відповідних органів країни походження, що унеможливлювало б його перебування на території країни походження.

Позивач не приймала участі у жодній релігійній, політичній, військовій чи громадській організації, утисків на батьківщині за релігією не зазнавав.

У РТ відсутній збройний конфлікт міжнародного чи не міжнародного характеру, тому проводити аналіз на предмет потенційних ризиків для позивача зазнати серйозної шкоди, як цивільної особи, також не вбачається доцільним.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року , ст.. З Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, ст. 28 Конституції України ч. 2, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», не встановлено фактів щодо можливості застосування до позивача смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижують гідність поводження чи покарання в разі повернення на батьківщину. За час перебування позивача в Україні подій для обґрунтованого побоювання щодо умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону, не виникло.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону, рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну Політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Відповідно до п. 8.3 «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених наказом МВС від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884 (далі - Правила № 649), ДМС України за результатами розгляду скарги в межах строку, передбаченого ч. 5 ст.12 Закону, приймає одне з таких рішень:

а) про задоволення скарги та скасування рішення територіального органу ДМС України про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС України про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) про залишення скарги без розгляду.

На підставі вищевикладеного, відповідачем -1, прийнято правомірне рішення № 04-22 від 18.01.2022 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС України про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладені обставини, позовна заява є безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення.

Згідно положень ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 2, 6, 72-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

В задоволенні адміністративного позову громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_1 - відмовити.

Позивач: Громадянин Республіки Такжикистан ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1).

Відповідачі: Державна міграційна служба України (01001, м.Київ, вул.Володимирська, 9);

Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області (02152, м.Київ, вул.Березняківська, 4-а ).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішенням суду може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Смолій