Справа № 640/12808/21
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2022-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2022 року м. Київ № 640/12808/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Шевченко Н. М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом Громадянина Таджикистану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в місті Києві та Київській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В :

Громадянин Таджикистану ОСОБА_1 (позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду із позовною заявою до Державної міграційної служби України (відповідач 1, ДМС України), Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в місті Києві та Київській області (відповідач 2, ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області), в якій просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області № 428 від 09.12.2020 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України № 10-21 від 12.02.2021 про відхилення скарги ОСОБА_1 на рішення ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ДМС України в особі ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, з огляду на що, покинув країну походження - Республіку Таджикистан у пошуках притулку, прибув до України і звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача, рішення про відмову в наданні статусу біженця є не обґрунтованим, оскільки під час його прийняття, відповідачі не з`ясували загальновідомі факти про країну походження позивача та індивідуально надані відомості.

Наданий відповідачем відзив зосереджений на поясненні відсутності підстав вважати побоювання позивача обґрунтованими, відсутності доведеної загрози життю, здоров`ю або свободи у країні постійного проживання, наголошено на тому, що позивач звернувся із подібною заявою втретє та не убачає Україну як єдину країну отримання притулку, що в сукупності дозволило дійти до висновку про сумнівність передумов для визнання позивача таким, що потребує статусу біженця, додаткового або тимчасового захисту.

Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд зазначає наступне.

06.02.2017 позивач (на той час неповнолітній) прибув до України легально через авіасполучення з батьком - ОСОБА_2 , який звернувся із заявою про отримання захисту 04.05.2017.

Рішенням ДМС України № 388-17 від 13.10.2017 ОСОБА_2 та його неповнолітнім дітям відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згадане рішення було предметом судового розгляду в адміністративній справі № 826/14996/17, за результатами якої у задоволенні позову відмовлено, оскаржуване рішення визнано правомірним.

У подальшому позивач, після досягнення повнолітнього віку, звернувся до УДМС в Київській області із заявою вказавши, що не може повернутись до країни громадянської належності через те, що у разі повернення до Республіки Таджикистан, його батько - ОСОБА_2 може зазнати переслідувань через його членство у ПІВТ. Рішенням ДМС України № 210-19 від 05.06.2019 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що також, в свою чергу, визнано законним та обґрунтованим під час його перегляду в судовому порядку (адміністративна справа №640/12129/19).

19.11.2020 позивач втретє звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області.

Рішенням ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області № 428 від 09.12.2020 позивачу відмовлено в оформленні за відсутністю умов, передбачених п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішенням ДМС України № 10-21 від 12.02.2021 скарга позивача від 16.12.2020 відхилена. Із доданого до рішення висновку убачається, що підставою такого відхилення також стала відсутність умов передбачених п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»

Не погоджуючись зі згаданими рішеннями відповідачів, позивач звернувся до суду. Надаючи оцінки спірним правовідносинам, слід керуватись наступним.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1- 2 ст. 7 КАС України встановлено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянином Республіки Таджикістан, національність - таджик, що підтверджується протоколом співбесіди від 30.11.2020.

Маршрут позивача розпочався із переїзду з батьком до Туреччини, після цього повітряним шляхом до України.

В Туреччині, як і в жодній іншій країні позивач за захистом не звертався, зокрема, через відсутність можливості отримати відповідний статус в Туреччині.

Згідно із статтею 14 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (Закон № 3671).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671 особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

З метою підвищення ефективності боротьби проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання Державами ООН було підписано 10.12.1984 Конвенцію «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання», ратифіковану 26.01.1987.

Конвенцією «Про статус біженців», підписаною Державами ООН 28.07.1951 визначено термін «біженець», який означає особу, яка через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3 передбачено, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, а саме:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Частиною 7 ст. 7 Закону № 3671 передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Водночас ч. 6 ст. 8 Закону № 3671 передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами: які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону; якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу; за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Статтею 10 Закону № 3671 визначено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виписані у статті 6 Закону.

Відповідно до абзацу 4 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Пунктом 10 Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 N 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» зауважено, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Крім того, при розгляді зазначених справ судам слід враховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7.09.2011 N 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини 3 статті 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Пленум Вищого адміністративного суду України звернув увагу та чітко зазначив, що об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

При розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні.

30.11.2020 у заяві, скарзі та під час співбесіди позивач повідомив, що не може повернутись до Республіки Таджикистан, оскільки його батько є членом організації ПІВТ, яка визнана терористичною та екстремістською, учасники якої активно переслідуються представниками діючої влади, а також через те, що він особисто упродовж останніх 6 місяців є активним учасником інформаційно-аналітичного сайту «Паём.net», створеного його батьком, де по теперішній час публікуються матеріали на політичну, економічну, релігійну та соціальну тематику Республіки Таджикистан.

В ході попередніх судових розглядів судами різних інстанцій у справі батька позивача ОСОБА_2 було встановлено, що ОСОБА_2 не планував отримувати статус біженця в Україні. Звернувся до ДМС України у зв`язку з тим, що до Туреччини йому заборонили в`їзд, а хотів проживати легально. Крім того, у постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 06.03.2018 у справі № 826/14996/17 було зазначено, що жодних доказів на підтвердження факту переслідування або отримання погроз з боку органів влади Республіки Таджикистан саме щодо позивача, останній не надавав ані суду першої, ані апеляційної інстанції».

Що стосується позивача, як було встановлено Окружним адміністративним судом міста Києва у справі № 640/12129/19, матеріали співбесід у його справі свідчать, що останній повідомив, що особисто не зазнавав переслідувань за жодною із конвенційних ознак, а покинув територію Республіки Таджикистан з інших причин - зокрема, будучи неповнолітньою особою, у зв`язку з виїздом батьків з метою заснування фірми в ОАЕ. Водночас, він додав, що родина мала за мету оселитись в одній з країн Європи, однак через проблеми, які виникли з оформленням документів, змушена була залишитись на певний час у Туреччині, де згодом зіткнулась з проблемою легалізації свого перебування, в результаті чого родина повинна була здійснити формальну процедуру виїзду з країни з подальшим в`їздом для отримання двомісячного терміну легального перебування на території Туреччини. Такою країною для позивача та його родини стала Україна.

Про відсутність будь-яких загроз його життю свідчить і те, що під час звернення у 2020 році позивач не повідомив про будь-які погрози саме його життю у Республіці Таджикистан.

Що стосується існування інформаційно-аналітичного сайту «Паём.net», варто зазначити, що такий сайт дійсно існує і є активним у мережі Інтернет - https://payom.net/, маючи посилання на сторінки на інші інтернет-джерел а, де висвітлюються суспільні та соціально-економічні теми Республіки Таджикистан:

https://www.facebook.com/payomnet/,https://t.me/radiopayom;

https://www.instagtam.com/payom_net/;

https://www.youtube.com/channel/UCOqafrVhGQVpv8SsIu_wcxw.

30.11.2020 у заяві та під час співбесіди позивач стверджує, що є активним учасником роботи цього сайту: «я почав там працювати у 2015 році. Вони шукали нових співробітників серед молоді...до 2020 я там працював відео-монтажером, а з 18.04.2020 став писати статті та з цього приводу знімав відео-матеріали» та називає себе журналістом, при цьому жодних документів, що він офіційно є журналістом до матеріалів справи не надав.

30.11.2020 у заяві та під час співбесіди позивач називає як нововиявлену обставину його справи те, що його родичів - старшого брата мами - Хушпахта викликали на допит співробітники КДБ, де питали саме про Позивача, його місце проживання та діяльність. Крім Хушпахта, зі слів позивача, у вересні 2020 року на допит до КДБ викликали кузена його батька, де питали про діяльність Позивача та його батька.

Варто зауважити, що жодних документальних підтверджень того, що деяких родичів викликали на допит представники КДБ Позивач не надав.

На питання щодо причин повторного звернення до ДМС України він повідомив, що звернувся у зв`язку із закінченням строку дії паспортного документа, якби в нього був дійсний документ він би залишив Україну і виїхав би в Польщу.

Крім того, слід звернути увагу на те, що під час першого звернення у 2017 році батьком позивача, з моменту прибуття на територію України минуло близько трьох місяців. Наразі, за словами позивача, його батько перебуває на території Польщі з метою отримання додаткового захисту.

Суд звертає увагу, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивачем не надано жодних відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону та доказів, що підтверджують переслідування саме заявника.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25.06.2009 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних і з перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Резюмуючи викладене, позивачем не було надано достовірних чи правдивих фактів його особистого переслідування або переслідування родичів у країні постійного проживання, а також не наведено фактів, які б свідчили про переслідування або про загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження.

Такі обставини викликають обґрунтований сумнів щодо причин та намірів прибуття в Україну, а також у реальності обставин, передбачених п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Частиною 7 ст. 8 Закону № 3671 визначено, що у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Зазначений порядок відповідачем дотримано, що підтверджується матеріалами справи.

За таких обставин, оскаржуваний наказ ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області № 428 від 09.12.2020 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято у відповідності до вимог Конституції та законів України, у відповідний спосіб та з урахуванням належної кількості обставин для його (рішення) обґрунтування.

Натомість, аналогічне за мотивацією рішення ДМС України № 10-21 від 12.02.2021 про відхилення скарги ОСОБА_1 не надає передумов для визнання його протиправним.

Позовна вимога про зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства є похідною, а тому також не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За змістом ч. ч. 1- 3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 241- 247, 255, 293, 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні адміністративного позову Громадянина Таджикистану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в місті Києві та Київській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити.

2. Підстави для розподілу судовий витрат відсутні.

Позивач: Громадянин Таджикистану ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: відсутній).

Відповідач 1: Державна міграційна служба України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ).

Відповідач 2: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби в місті Києві та Київській області (вул. Березняківська, 4А, м. Київ, 02152, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України та може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко