Справа № 240/1024/22
Суддя: Семенюк Микола Миколайович
Дата ухвалення: 2022-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2022 року м. Житомир справа № 240/1024/22

категорія 111060000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

судді Семенюка М.М.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, скасування вимоги.,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати бездіяльність відповідача, що полягає у не скасуванні вимоги про сплату боргу (недоїмки) за № Ф-198058-51 від 24.02.2021 ГУ ДПС у Житомирській області про сплату боргу із ЄСВ у сумі 38768 грн. 33 коп., нарахованого ОСОБА_1 , як фізичній особі-підприємцю, протиправною;

- скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) за № Ф-198058-51 від 24.02.2021 ГУ ДПС у Житомирській області та борг із ЄСВ у сумі 38768,33 грн., нарахований Головним управлінням ДПС у Житомирській області ОСОБА_1 , як фізичній особі-підприємцю, помилково.

В обґрунтування позову зазначає, що відповідач протягом 2014-2016 років не повідомляв позивача про наявність боргу; відповідач позбавив позивача законного права вчасно подати заяву про списання боргу зі сплати ЄСВ.

Ухвалою від 14.01.2022 (а.с.28-29) вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі вимоги Головного управління ДПС у Житомирській області від 24.02.2021 № Ф-198058-51.

Ухвалою від 18.01.2022 (а.с.33) позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач подав письмовий відзив на позовну заяву(а.с. 95-110), в якому просив відмовити в задоволенні позову та зазначив, що станом на 01.10.2013 за позивачем обліковується заборгованість зі сплати ЄСВ у сумі 4010,30 грн., станом на 03.02.2022 заборгованість становила 38768,33 грн. (сума недоїмки з ЄСВ, що рахувалась за позивачем перейшла від органів ПФУ з 2013 року); той факт, що позивач не займався підприємницькою діяльністю ніяк не звільняє його від обов`язку сплати ЄСВ, жодних доказів та доводів позивачем не надано, що протягом 2017-2021 років був найманим працівником, не здійснював господарську діяльність і не отримував дохід; позивач не повідомив до 01.03.2021 контролюючий орган про своє бажання списати наявний борг, проігнорував вимогу закону та втратив своє право списати заборгованість.

Відповіді на відзив позивач не подав.

Проаналізувавши наявні у справі матеріали, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.34-36), позивач з 20.09.2006 по 24.12.2021 був зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебував на обліку в Головному управлінні ДПС у Житомирській області як платник податків. Підприємницьку діяльність здійснював за загальній системі оподаткування та був платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

З витягу з інтегрованої картки платника податків фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (а.с.98-102), станом на 31.01.2021 за позивачем обліковується недоїмка зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 38768,33 грн.

24.02.2021 Головним управлінням ДПС у Житомирській області на підставі даних інформаційної системи податкового органу прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-198058-51-У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 38768,33 грн. (а.с.10).

Не погодившись із прийнятою вимогою позивач звернувся до відповідача зі скаргою (а.с.11-13), за результатами розгляду якої листом відповідача від 31.12.2021 № 4017/6/06-30-13-03-11 (а.с.14-19) повідомлено про відсутність підстав для скасування.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Предметом спору у даній справі є оцінка правомірності вимоги про сплату недоїмки з огляду на наявність у позивача як фізичної особи-підприємця обов`язку сплачувати ЄСВ у мінімальному розмірі, який протягом 2006-2021 років був зареєстрований як ФОП, але дохід від діяльності не отримував.

Верховний Суд вже неодноразово вирішував зазначене питання.

Зокрема, у постановах від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19), від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18) висловлено правову позицію, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Той факт, що позивач не займався підприємницькою діяльністю, ніяк не звільняє його від обов`язку сплатити ЄСВ. З 01.01.2017 року, після внесення змін до Закону №2464, ФОП, які перебували на загальній системі оподаткування та не отримували дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, зобов`язані були самостійно визначити базу нарахування та нарахувати єдиний внесок. Тобто, такі підприємці обов`язково мали сплачувати ЄСВ у розмірі не менше розміру мінімального страхового внеску, незалежно від того чи здійснювали підприємницьку діяльністю чи ні, отримували дохід чи ні. В автоматичному режимі єдиний внесок нараховувався виходячи з мінімального розміру єдиного внеску, проте платники могли самостійно визначити базу нарахування єдиного внеску, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску.

Сума мінімального єдиного соціального внеску розраховувалась як добуток мінімальної заробітної плати на розмір внеску (22 відсотки). У разі якщо фізичними особами-підприємцями не отримано дохід у звітному році або окремому місяці звітного року, такі платники зобов`язані визначити базу нарахування єдиного внеску, але не більше максимальної величини бази нарахування, встановленої Законом про ЄСВ. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (пункт 12 статті 9 Закону №2464).

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 02 квітня 2020 року (справа №620/2449/19), постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та в подальшому підтримана у постановах від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18).

Той факт, що відповідач мав право надіслати позивачу недоїмку відразу після її виникнення за наслідками першого звітного періоду, за який вона виникла, є недоліком роботи контролюючого органу, але не є обставиною, яка звільняє позивача від сплати боргу та не є підставою визнавати оскаржувану вимогу неправомірною.

Крім того, суд не виключає можливості, що позивач будучи зареєстрований як фізична особа-підприємець повинен був знати та перевіряти свій рахунок на предмет наявності заборгованості, а не лише чекати повідомлення від контролюючого органу.

Щодо посилання про списання заборгованості, то відповідно до п.2-4 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України в редакції ЗУ №1072 від 04.12.2020 контролюючий орган здійснює списання без подання заяви платником податків податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій і пені) платника податків, сукупний розмір якого за усіма податками і зборами не перевищує 3060 грн. (включно), що за даними інформаційно-телекомунікаційних систем центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, обліковувався станом на 1 листопада 2020 року та залишився несплаченим/непогашеним станом на дату списання такого боргу.

Відповідно до даних інтегрованої картки платника податків станом на 30.10.2020 за позивачем рахується заборгованість в розмірі 36568, 33 грн., тобто автоматичного списання не могло бути проведено.

Таким чином, перевіривши в межах доводів позовної заяви спірне рішення (вимогу) на відповідність приписам ч. 2 ст. 2 КАС України, суд вважає, що воно прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому відмовляє в задоволенні позову.

Зважаючи на відмову у задоволенні позовних вимог, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. 246-248 КАС України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , номер НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Житомирській області (вул. Юрка Тютюнника, 7, м. Житомир, 10003, код 43142501) відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М. Семенюк

19 серпня 2022 р.