Справа № 640/22849/20
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2022-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2022 року м. Київ № 640/22849/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Київській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Головного управління ДПС у Київській області (надалі - відповідач), адреса: 03151, місто Київ, вулиця Народного Ополчення, будинок 5А, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Києво-Святошинського управління Головного управління ДПС у Київській області від 30 квітня 2020 року № -1013/1.

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивача, внаслідок прийняття суб`єктом владних повноважень оскаржуваних рішень.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що ним, як фізичною особою було здійснено 100% оплату земельного податку за земельну ділянку під номером :03:007:0013, яка була відведена для особистого селянського господарства, а тому ставка земельного податку за таку земельну ділянку складала 1% від її нормативної грошової оцінки.

При цьому, позивачем також зазначено, що співвласником зазначеної земельної ділянки є ОСОБА_2 , однак позивач самостійно здійснив 100% оплату земельного податку за 2017, 2018 та 2018 роки в розмірі 1% від її нормативної грошової оцінки, при цьому, лише 11.07.2019 було зареєстровано право власності на земельну ділянку :03:007:0013 для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури та 12.07.2019 праведно нормативно-грошову оцінку зазначеної земельної ділянки, а тому лише з 01.07.2019 ставка нарахування податку з зазначеної земельної ділянки складає 3%.

Також позивачем зазначено, що він є фізичною особою-підприємцем, платником єдиного податку 3 групи за ставкою 5%, а тому відповідно до підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, позивач, як платник єдиного податку підлягає звільненню від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно в частині земельного податку.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що згідно з рішенням Святопетрівської сільської ради від 25.05.2018 №1335 «Про встановлення місцевих податків та зборів на 2019 рік», ставка податку за земельні ділянки цільового призначення - 03.10 для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури становить - 3 %, згідно рішення від 09.06.2017 №827 становить - 3%, згідно рішення від 25.06.2019 №1931 становить - 3%, згідно рішення від 27.05.2016 №334 становить - 3%. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки за кадастровим номером :03:007:0013 згідно даних Головного управління Держгеокадастру у Київській області становить 5 320 821, 59 грн.

Відповідачем зазначено, що згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, земельна ділянка площею 1, 8269 га кадастровий номер: :03:007:0013, цільове використання - 03.10 для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури, за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н с. Святопетрівське, яка знаходиться у спільній сумісній власності гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , дата державної реєстрації земельної ділянки 21.09.2015.

Враховуючи дані Держгеокадастру та вимоги підпункту 102.1 статті 102 Кодексу відповідачем визначено суму податкового зобов`язання за вищезазначену земельну ділянку за 2017-2020.

Також відповідачем зазначено, що відповідно до облікових даних громадянина ОСОБА_3 місце провадження господарської діяльності: Київська обл.. Макарівський р-н с. Новосілки. Заява щодо зміни місця господарської діяльності не подавалася, тому підстава для застосування пільги згідно з вимогами підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 Кодексу, на земельну ділянку розташовану за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Святопетрівське відсутня.

У зв`язку з наведеним, відповідач зазначає, що ним було правомірно винесено податкове повідомлення-рішення від 30 квітня 2020 року №-1013/1 по сплаті земельного податку з фізичних осіб.

Позивач надав відповідь на відзив, в якій зазначив, що згідно відомостей Державного земельного кадастру, до 11.07.2019 ділянка під номером :03:007:0013 була відведена до категорії земель з цільовим призначенням В.02.01, а тому податки на землю з фізичних осіб були оплачені позивачем вчасно та з дотриманням вимог пункту 287.5 статті 287 Податкового кодексу України, а тому повторне нарахування податку позивач вважає неправомірним.

Також позивачем наголошено, що співвласником земельної ділянки номер :03:007:0013 є ОСОБА_2 , даний факт відповідачем не заперечується та підтверджується відомостями про земельну ділянку, що були отримані з реєстру. Таким чином, позивач наголошує, що податкове зобов`язання щодо плати за землю мало б бути нараховано в рівних частинах між власниками: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Окрім наведеного, позивач також повторно наголосив, що вказана земельна ділянка під номером :03:007:0013 використовується ним та співвласником у власній господарській діяльності, як фізичними особами-підприємцями та є додатковим місцем проведення господарської діяльності, а тому в позивача є пільга щодо сплати податку за землю.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :03:007:0013, площею 1, 8269 га, розташованої в с. Святопетрівське, Києво-Святошинського району, Київської області.

Разом з позивачем співвласником зазначеної земельної ділянки є громадянин ОСОБА_2 , що також підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами по справі.

30.04.2020 Головним управлінням ДПС у Київській області було прийнято податкове повідомлення-рішення №-1013/1 зі сплати земельного податку з фізичних осіб, яким позивачеві визначено до сплати 478 874, 04 грн., а саме: за 2017 рік - 159 624, 68 грн.; за 2018 рік - 159 624, 68 грн. та за 2019 рік - 159 624, 68 грн.

За результатами адміністративного оскарження вказаного податкового повідомлення-рішення, рішенням Державної податкової служби України від 01.09.2020 №26202/6/44-00-06-02-04-06 про результати розгляду скарг, скаргу позивача залишено без задоволення, а податкове повідомлення-рішення від 30 квітня 2020 року № -1013/1 - без змін.

Вважаючи податкове повідомлення-рішення від 30 квітня 2020 року № -1013/1 протравним та таким, що підлягає скасуванню, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегулювано Податковим кодексом України від 02.12.2010 № 2755-VI.

Підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України встановлений обов`язок платника податків сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

До місцевих податків належить податок на майно (підпункт 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 Податкового кодексу України).

За положеннями підпункту 265.1.3 пункту 265.1 статті 265 Податкового кодексу України податок на майно складається, в тому числі з плати за землю.

Порядок сплати податку на майно визначений у Розділі ХІІ Податкового кодексу України (статті 265-289 Податкового кодексу України)

Разом із тим, у статті 14 Податкового кодексу України надано визначення таким поняттям, як:

- плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147);

- земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (підпункт 14.1.72);

- землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (підпункт 14.1.73);

- земельна ділянка - частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, цільовим (господарським) призначенням та з визначеними щодо неї правами (підпункт 14.1.74).

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

За положеннями пункту 270.1 ст. 270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

За приписами пункту 287.1 статті 287 Податкового кодексу України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

Податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення (пункт 287.5 статті 287 Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 286.5 статті 286 Податкового кодексу України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Разом із цим, базою оподаткування земельним податком відповідно до пункту 271.1 статті 271 Податкового кодексу України є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом (підпункт 271.1.1); площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено (підпункт 271.1.2).

За положеннями пункту 271.2 статті 271 Податкового кодексу України рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Суд зазначає, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок для цілей розділу XII, глави 1 розділу XIV цього Кодексу - капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений відповідно до законодавства центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (підпункт 14.1.125 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України.

Положеннями статті 274 Податкового кодексу України встановлено, що ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для лісових земель - не більше 0,1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки. Ставка податку встановлюється у розмірі не більше 12 відсотків від їх нормативної грошової оцінки за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання (крім державної та комунальної форми власності).

Отже, стаття 274 ПКУ встановлює граничні межі ставок земельного податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено (незалежно від місцезнаходження).

При цьому, згідно з підпунктом 12.4.1 пункту 12.4 статті 12 Податкового кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, належить встановлення ставок місцевих податків та зборів в межах ставок, визначених Податковим кодексом України.

Пунктом 286.1 статті 286 Податкового кодексу України також передбачено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При цьому, підпунктом 14.1.42 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.

Отже контролюючий орган уповноважений здійснювати нарахування фізичним особам податкових зобов`язань із земельного податку на підставі даних державного земельного кадастру щодо площі земельної ділянки, її нормативної грошової оцінки з урахуванням коефіцієнтів індексації, а також рішення сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад щодо ставок земельного податку.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржуваним податковим повідомленням рішенням від 30.04.2020 №-1013/1 позивачеві визначено до сплати грошове зобов`язання з земельного податку в розмірі 478 874, 04 грн., а саме: за 2017 рік - 159 624, 68 грн.; за 2018 рік - 159 624, 68 грн. та за 2019 рік - 159 624, 68 грн.

Приймаючи оскаржуване рішення, відповідач виходив з того, що згідно з рішенням Святопетрівської сільської ради від 25.05.2018 №1335 «Про встановлення місцевих податків та зборів на 2019 рік», ставка податку за земельні ділянки цільового призначення - 03.10 для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури становить - 3%, згідно рішення від 09.06.2017 №827 становить - 3% та згідно рішення від 27.05.2016 №334 становить - 3%.

Так, відповідачем було долучено до матеріалів справи витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 04.07.2019 №НВ-019, відповідно до якого земельна ділянка з кадастровим номером :03:007:0013, розташована за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Святопетрівське, площею 1, 8269 має цільове призначення: 03.10 Для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької та іншої діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку); категорія земель: землі житлової та громадської забудови; вид використання земельної ділянки: під розташування офісно-складських приміщень.

При цьому, згідно листом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 18.03.2020 №2496/214-20, долученим відповідачем до відзиву на позовну заяву, нормативно грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :03:007:0013 становить 5 320 821, 59 грн.

Таким чином, сума грошового зобов`язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» за кожен рік: 2017, 2018 та 2019 визначена позивачеві контролюючим органом в розмірі 3% від нормативно грошової оцінки - 5 320 821, 59 грн., склала - 159 624, 68 грн.

Позивач в свою чергу зазначає, що до 11.07.2019 земельна ділянка за номером :03:007:0013 була відведена для особистого селянського господарства, а тому мала оподатковуватись за ставкою - 1% відповідно до рішень Святопетрівської сільської ради №827 від 09.06.2017 та №1335 від 25.05.2018.

На підтвердження своїх доводів позивач надає суду витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.07.2019 індексний номер витягу - 173889749.

Відповідно до зазначеного витягу, земельна ділянка з кадастровим номером :03:007:0013, площею 1, 8269 га, за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Святопетрівське має цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури.

Проте, з даного витягу не можливо встановити цільове призначення земельної ділянки до 11.07.2019, як для ведення особистого селянського господарства на чому наполягає позивач.

Вказаний витяг дійсно містить запис: «дата та час державної реєстрації 11.07.2019, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47789189 від 16.07.2019 08:04:36, Тютюн Дмитро Сергійович, Святопетрівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області», що свідчить, що 11.07.2019 було вчинено реєстраційні дії, проте, позивач не дає суду доказів, які саме дії було вчинено та, що такі дії стосувались зміни цільового призначення земельної ділянки.

Таким чином, позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги надає суду в якості доказів витяг, який не містить інформації про цільове призначення земельної ділянки до 16.07.2019, як на цьому наголошує позивач.

Водночас, наголошуючи у відповіді на відзив, що цільове призначення ділянки з кадастровим номером :03:007:0013 до 16.07.2019 було «для ведення особистого селянського господарства», позивач надає суду роздруківку відомостей про земельну ділянку від 26.03.2019, що були отримані з реєстру за кадастровим номером такої земельної ділянки.

Так, в графі відомостей «цільове призначення» вказано - В.02.01.

Надаючи оцінку таким відомостям, суд зазначає, що Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 №548, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01 листопада 2010 року за №1011/18306, затверджено Класифікації видів цільового призначення земель.

Згідно з розділом 2 Класифікації видів цільового призначення земель, секція В 02 - це землі житлової та громадської забудови (землі, які використовуються для розміщення житлової забудови (житлові будинки, гуртожитки, господарські будівлі та інше); землі, які використовуються для розміщення гаражного будівництва)); підрозділ 02.01 - це землі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Водночас, згідно вказаної Класифікації, землі сільськогосподарського призначення відносяться до секції А 01, землі для ведення особистого селянського господарства - відносяться до підрозділу 01.03.

Разом з тим, землі для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької та іншої діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку) відносяться до секції В 03, підрозділу 03.10.

Таким чином, інформація, надана позивачем з реєстру за кадастровим номером земельної ділянки свідчить про те, що станом на 23.06.2019, тобто до внесення реєстраційних змін від 11.07.2019 спірна земельна ділянка мала цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а тому нарахування відповідачем грошового зобов`язання з земельного податку за 2017, 2018 та 2019 роки, як за землі для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (В 03.10) не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам податкового законодавства.

При цьому, суд наголошує, що наданий відповідачем витяг з Державного земельного кадастру №НВ-019, на який відповідач посилається як на підставу для нарахування податкового зобов`язання за 2017, 2018 та 2019 роки, було зроблено лише 04.07.2019.

Таким чином, відповідачем не спростовано доводи позивача щодо зміни цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером :03:007:0013 лише в липні 2019 року та не доведено суду правомірності нарахування позивачеві земельного податку за 2017, 2018 та 2019 роки, як за землі призначені для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури.

Інші доводи сторін не спростовують наведеного вище та не доводять протилежного.

При цьому суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні) сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01 від 06 вересня 2005 року, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00 від 18 липня 2006 року, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року, пункт 58) принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) від 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 9, статті 72, частин 1, 2, 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Києво-Святошинського управління Головного управління ДПС у Київській області від 30 квітня 2020 року № -1013/1.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 788, 74 грн. (чотири тисячі сімсот вісімдесят вісім гривень сімдесят чотири копійки) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області (адреса: 03151, місто Київ, вулиця Народного Ополчення, будинок 5А, ).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова