Справа № 640/603/22
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2022-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2022 року м. Київ № 640/603/22

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Келеберди В.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом Приватного підприємства «Універсал-Транс» до Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Обставини справи.

Приватне підприємство «Універсал-Транс» звернулось до суду з даним позовом до Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в якому просить суд:

1) визнати протиправною бездіяльність Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яке полягає в неприйнятті рішення за заявою позивача від 26.11.2021 року про продовження строку дії договору № 55/17 про організацію перевезень пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування міста Києва №401 «вул. Чорнобильська - зал. вокзал «Південний» та зобов`язати відповідача прийняти за заявою позивача рішення про продовження на п`ять років строку дії договору №55/17 від 14.02.2017 року про організацію перевезень пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування міста Києва №401 «вул. Чорнобильська - зал. вокзал «Південний» та викласти пункт 8.1 цього договору у наступній редакції: «Договір діє з моменту його підписання до 01 березня 2027 року»;

2) визнати протиправною бездіяльність Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яке полягає в неприйнятті рішення за заявою позивача від 26.11.2021 року про продовження строку дії договору № 57/17 про організацію перевезень пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування міста Києва №590 «ст. м. «Либідська» - вул. Лисківська (до вул. Радунської)» та зобов`язати відповідача прийняти за заявою позивача рішення про продовження на п`ять років строку дії договору №57/17 від 14.02.2017 року про організацію перевезень пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування міста Києва №590 «ст. м. «Либідська» - вул. Лисківська (до вул. Радунської)» та викласти пункт 8.1 цього договору у наступній редакції: «Договір діє з моменту його підписання до 01 березня 2027 року»;

3) визнати протиправною бездіяльність Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яке полягає в неприйнятті рішення за заявою позивача від 26.11.2021 року про продовження строку дії договору № 56/17 про організацію перевезень пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування міста Києва №580 «ст. м. «Лівобережна» - вул. Милославська (до вул. Радунської)» та зобов`язати відповідача прийняти за заявою позивача рішення про продовження на п`ять років строку дії договору №56/17 від 14.02.2017 року про організацію перевезень пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування міста Києва №580 «ст. м. «Лівобережна» - вул. Милославська (до вул. Радунської)» та викласти пункт 8.1 цього договору у наступній редакції: «Договір діє з моменту його підписання до 01 березня 2027 року»;

4) визнати протиправною бездіяльність Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яке полягає в неприйнятті рішення за заявою позивача від 26.11.2021 року про продовження строку дії договору № 54/17 про організацію перевезень пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування міста Києва №407 «вул. Привокзальна - вул. Гришка» та зобов`язати відповідача прийняти за заявою позивача рішення про продовження на п`ять років строку дії договору №54/17 від 14.02.2017 року про організацію перевезень пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування міста Києва №407 «вул. Привокзальна - вул. Гришка» та викласти пункт 8.1 цього договору у наступній редакції: «Договір діє з моменту його підписання до 01 березня 2027 року».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2022 року відкрито спрощене провадження в адміністративній справі без повідомлення учасників справи та запропоновано відповідачу надати відзив протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідач проти позову заперечує про що надав до матеріалів справи відповідний письмовий відзив. Посилається на те, що через ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.07.2021 №640/20401/21 про забезпечення адміністративного позову він був позбавлений можливості вчиняти дії, направлені на проведення перевірок виконання умов договору про організацію перевезень пасажирів, внаслідок чого не може вважати здійснення перевезень Позивачем без порушень умов укладених договорів.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, дійшов наступних висновків.

Обставини, встановлені судом.

Між приватним підприємством «Універсал-Транс» та Департаментом транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (надалі - Департамент) укладено договори про організацію перевезень пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування міста Києва, а саме:

- договір № 54/17 від 14.02.2017 року (автобусний маршрут №407 «вул. Привокзальна - вул. Гришка») терміном дії до 01.03.2022 року;

- договір №55/17 від 14.02.2017 року (автобусний маршрут №401 «вул. Чорнобильська - зал. вокзал «Південний») терміном дії до 01.03.2022 року;

- договір №56/17 від 14.02.2017 року (автобусний маршрут №580 «ст. м. «Лівобережна» - вул. Милославська (до вул. Радунської)») терміном дії до 01.03.2022 року;

- договір №57/17 від 14.02.2017 року (автобусний маршрут №590 «ст. м. «Либідська» - вул. Лисківська (до вул. Радунської)») терміном дії до 01.03.2022 року.

Маючи намір на продовження строку дії зазначених договорів позивач звернувся до Департаменту із відповідними листами №50 від 26.11.2021 року (договір №55/17 від 14.02.2017 року), №51 від 26.11.2021 року (договір №57/17 від 14.02.2017 року), №52 від 26.11.2021 року (договір №56/17 від 14.02.2017 року), №53 від 26.11.2021 року (договір №54/17 від 14.02.2017 року).

Однак, Департаментом не надано жодної відповіді на зазначенні звернення позивача, у зв`язку з чим позивач вважаючи таку бездіяльність протиправною звернувся до суду з даним позовом і просить його задовольнити.

Дослідивши спірні правовідносини та надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативним актом, що регулює спірні правовідносини є Порядок проведення конкурсу з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2008 року № 1081 (надалі - Порядок).

Відповідно до пп.1 п. 55 Порядку, організатор зобов`язаний забезпечити за заявою автомобільного перевізника продовження строку дії договору (дозволу), але не більше одного разу і не більше ніж на п`ять років у разі виникнення підстав, визначених абзацом дев`ятим пункту 53 цього Порядку.

Абзацом 9 п.53 Порядку в свою чергу передбачено, що строк дії договору (дозволу) продовжується один раз на п`ять років за рішенням організатора перевезень за наявності заяви автомобільного перевізника - переможця попереднього конкурсу, яку він подає за формою згідно з додатком 7, в якій, зокрема, зазначається інформація про підтверджене інвестування коштів на придбання більш нових та/або комфортабельних автобусів стосовно тих, які використовувались автомобільним перевізником на об`єкті конкурсу, наявності вмотивованих підстав вважати зазначеного автомобільного перевізника таким, що здійснював перевезення за цим маршрутом протягом попереднього періоду без порушення умов укладеного попереднього договору (дозволу).

За змістом абз.абз.2, 3 п.29 Порядку, у разі продовження строку дії договору (дозволу) з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування автомобільний перевізник не пізніше ніж за 90 календарних днів до закінчення строку дії договору (дозволу) подає організатору перевезень заяву за формою згідно з додатком 6.

У разі пропуску автомобільним перевізником зазначеного строку визначення автомобільного перевізника на автобусному маршруті загального користування здійснюється за результатами конкурсу.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку про те, що підставою для продовження строку дії договору є сукупність наступних обставин:

- договір може бути продовжений не більше одного разу і не більше ніж на п`ять років;

- перевізник, як сторона договору, був визначений переможцем попереднього конкурсу на маршрут та не пізніше ніж за 90 календарних днів до закінчення строку дії договору (дозволу) подав організатору перевезень відповідну заяву;

- перевізник здійснював перевезення за цим маршрутом протягом попереднього періоду без порушення умов укладеного попереднього договору;

- перевізник надав Організатору інформацію про підтверджене інвестування коштів на придбання більш нових та/або комфортабельних автобусів стосовно тих, які використовувались автомобільним перевізником на об`єкті конкурсу.

Як підтверджується матеріалами справи, позивач, керуючись зазначеними нормами, у визначений строк - 26.11.2021 року, подав відповідачу супровідним листом за вих.№50 від 26.11.2021 року «Про продовження строку дії договору» (договору № 55/17 від 14.02.2017 року) визначені Порядком документи, які підтверджують інвестування коштів в більш новий та комфортабельний рухомий склад, зокрема: заяву про продовження строку дії договору (Додаток 6 до Порядку), анкету до заяви про продовження строку дії договору (Додаток 4 Порядку), Відомості про автобуси, які будуть використовуватися на автобусному маршруті (Додаток 2 до Порядку), Відомості про додаткові умови обслуговування маршруту (Додаток 3 до Порядку), Відомості щодо інвестування коштів на придбання більш нових та/або комфортабельних автобусів (Додаток 7 до Порядку), копію договорів фінансового лізингу № 20 від 06.09.2021 року та № 20/1 від 08.9.2021 року з додатками до договору, копії свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів, копію тимчасового реєстраційного талону, копію сертифіката відповідності заводу-виробника.

Супровідними листами за вих. №№51, 52 та 53 від 26.11.2021 року «Про продовження строку дії договору» (договору № 57/17 від 14.02.2017 року, договору № 56/17 від 14.02.2017 року та договору № 54/17 від 14.02.2017 року відповідно) позивачем надано аналогічні за переліком і за змістом документи.

У відзиві на позов відповідачем зазначено, що Департамент не може вважати, що автомобільний перевізник ПП «Універсал-Транс» здійснював перевезення за вищевказаними маршрутами протягом попереднього періоду без порушення умов укладених попередніх договорів, посилаючись на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.07.2021 року у справі № 640/20401/21, якою вжито заходи забезпечення позову та заборонено Відповідачу вчиняти дії направлені на проведення перевірок виконання умов договорів про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування міста Києва, укладених з Департаментом транспортної інфраструктури.

Крім того Відповідач мотивував своє рішення тим, що у Департамента відсутня можливість перевірити виконання інвестування коштів на придбання більш нових та/або комфортабельних автобусів стосовно тих, які використовувались на об`єктах конкурсу відповідно до вказаної вище ухвали суду.

Окружний адміністративний суд міста Києва наведені доводи відповідача відхиляє, виходячи із наступного.

Як вбачається з наданих Позивачем копій договорів №№ 54/17, 55/17, 56/17 та 57/17 датою укладання яких є 14 лютого 2017 року, Позивач розпочав перевезення пасажирів з 01 березня 2017 року, що відповідачем не заперечується та відповідає вимогам п.8.1 договорів, відповідно до яких договір діє з моменту його підписання.

При цьому, як можна дійти висновку зі змісту наведених вище норм п.29, абз.9 п.53 Порядку, оскільки заява на продовження строку дії договору має бути подана не пізніше ніж за 90 календарних днів до закінчення строку дії договору (01.03.2022 року), а однією з умов для продовження строку дії договору є відсутність порушень умов укладеного договору протягом попереднього періоду, то визначений законодавством проміжок часу «протягом попереднього періоду» розпочинається з дати укладення договору та закінчується днем подання перевізником заяви про продовження строку дії договору.

Відповідно до положень абзацу 3 пункту 55 Порядку, у разі наявності фактів порушення умов договору Організатор надсилає перевізникові попередження про недопущення порушення умов договору. Спосіб надсилання Організатором таких попереджень, визначено пунктом 4.17 Договорів.

Приписами п. 4.2. Договорів організатор має право здійснювати чергові та позачергові перевірки дотримання умов договору.

З матеріалів справи вбачається, що протягом періоду дії договорів №№ 54/17, 55/17, 56/17 та 57/17 від 14.02.2017 року, не було виявлено будь-яких порушень умов договорів про що вказує відсутність складених відповідачем актів та направлених позиву попереджень про недопущення порушення умов договорів.

Надана відповідачем інформація з гарячої лінії Комунальної бюджетної установи «Контакт центру міста Києва 1551» не є такою, що підтверджує обставини порушення умов договорів №№ 54/17, 55/17, 56/17 та 57/17 від 14.02.2017 року з організації перевезення пасажирів на автобусних маршрутах №407, №401, №580 та №590, адже скаржниками було повідомлено лише про певні факти неналежного перевезення пасажирів за маршрутами, що не є предметом спору в цій справі (автобусні маршрути № 191 та №402).

При цьому, на переконання суду, суб`єктивна незгода скаржників з належністю виконання інших договорів висловеленя на гарячу лінію « 1551» без підтвердження/спростування їх доводів не є належним і допустимим доказом порушення позивачем умов договорів перевезення №№ 54/17, 55/17, 56/17 та 57/17 від 14.02.2017 року.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідачем не надано жодного доказу порушення позивачем умов таких договорів з дати скасування ухвали про забезпечення позову постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2021 року №640/20401/21 по дату закінчення договорів - 01.03.2022 року.

Суд не погоджується з доводами відповідача щодо відсутності у Департаменту можливість перевірити виконання інвестування коштів на придбання більш нових та/або комфортабельних автобусів стосовно тих, які використовувались на об`єктах конкурсу відповідно до ухвали суду про забезпечення позову, адже даною ухвалою відповідачу не було заборонено вчиняти такі дії, тобто не було заборонено перевіряти документи, що подаються позивачем для продовження договорів, які (документи) визначені Порядком.

За таких обставин суд приходить до висновку про вчинення Департаментом протиправної бездіяльності щодо не розгляду питання продовження позивачу строку дії договорів №№ 54/17, 55/17, 56/17 та 57/17 від 14.02.2017 року, внаслідок чого позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог в частині зобов`язання відповідача вчинити дії, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає наступне.

У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 лютого 2020 року у справі № П/811/1015/16 зазначено, що виходячи з принципу «належного урядування», державні органи зобов`язати діяти вчасно та в належний спосіб, а держава не повинна отримувати вигоду у вигляді поновлення судами строку на оскарження судових рішень та виправляти допущені органами державної влади помилки коштом приватної особи, яка діяла добросовісно.

Враховуючи вищенаведене, слід зазначити, що принцип «належного урядування» має надзвичайно важливе значення для забезпечення правовладдя в Україні. Неухильне дотримання основних складових принципу «належного урядування» забезпечує прийняття суб`єктами владних повноважень легітимних, справедливих та досконалих рішень. Крім того, принцип «належного урядування» підкреслює те, що між людиною та державою повинні бути вибудовані саме публічно-сервісні відносини, у яких інституції та процеси служать всім членам суспільства.

Поряд з цим, на законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження органу місцевого самоврядування не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Умови, за яких орган продовжує дію договору, не визначені Порядком. Якщо такі умови виконанні, орган повинен продовжити дії договору на новий строк. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було вчинено дії та подано відповідачу визначені п. 29 Порядку документи, а саме: заяви про продовження строку дії договорів з перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування №407, №401, №580 та №590 з додатками.

До вказаних заяв позивачем додано: анкету для продовження строку дії договору; відомості про автобуси, які будуть використовуватись на маршруті; відомості про додаткові умови обслуговування маршруту; відомості щодо інвестування коштів на придбання більш нових та/або комфортабельних автобусів, свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів та сертифікатів відповідності на автобуси.

З наданих документів вбачається, що позивачем з метою виконання взятих на себе зобов`язань за договорами №№ 54/17, 55/17, 56/17 та 57/17 від 14.02.2017 року з організації перевезень пасажирів на міських автобусних маршрутах загального користування укладено договори фінансового лізингу № 20 від 06.09.2021 року та 21/1 від 08.09.2021 року, та позивач має у власності транспортні засоби відповідно до свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів із сертифікатами відповідності на них.

Оскільки, позивач за 90 днів до закінчення строку дії договорів подав відповідачу заяву та всі передбаченні порядком документи, що за формою та змістом визначенні Порядком, проте відповідачем не забезпечено прийняття рішення щодо продовження строку дії договорів за відсутності законних підстав для цього, як визначено пп. 1 п. 55 Порядку, суд дійшов висновку про необхідність відновлення порушеного права позивача шляхом зобов`язання прийняти таке рішення.

Разом з тим, не підлягають задоволенню вимоги щодо визначення способу зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії у майбутньому у зв`язку із вірогідним настанням певних наслідків, оскільки судом оцінюються певні обставини, підтверджені зібраними доказами. Таким чином, висновки суду стосуються лише конкретних рішень (дій) суб`єкта владних повноважень і не можуть розповсюджуватися на невизначене коло таких рішень (дій).

За таких умов, вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача викласти пункт 8.1. договорів №№ 54/17, 55/17, 56/17 та 57/17 від 14.02.2017 року в іншій редакції, як можливий спосіб виконання рішення, щодо продовження строку дії договорів є передчасними, оскільки порушення його прав та інтересів на даний час не відбулось і вирішення цього питання можливе в інший процесуальний спосіб.

Відтак, враховуючи положення ч. 1 ст. 2 КАС України, суд прийшов до висновку доцільності відмови у задоволенні позову в цій частині, адже такі вимоги заявлені передчасно (до можливого порушення прав та інтересів позивача), а тому суд не може вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце в майбутньому.

Відповідно до ч. 1, п. 3, 4 ч. 2, ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Згідно з ч.ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, рішення суду, у разі задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS № 005 (далі також - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

У відповідності до приписів статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Відповідно до правової позиції, висловленої ЄСПЛ в Рішенні по Справі «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04): Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП], заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП], заява N 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі», заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії», заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії», заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», п. 128, та «Беєлер проти Італії», п. 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі», п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії», п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії», заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії», заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі», п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», п. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії», п. 38).

Частинами 1, 2 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Сукупність встановлених під час розгляду справи обставин, з урахуванням сталої судової практики ЄСПЛ, свідчить на користь того, що виключно внаслідок бездіяльності Департаменту, яка полягала у непродовжені позивачу строку дії договорів, позивач відповідно був позбавлений гарантованого права на вільне володіння власним майном, при цьому не вчиняючи жодних протиправних дій по відношенню до органу місцевого самоврядування.

На переконання суду, вказана помилка Департаменту має бути виправлена, незважаючи на доводи про недопустимість судового втручання в дискреційні повноваження відповідача, оскільки суд вважає, що в рамках спірних правовідносин відсутній інший дієвий спосіб захисту порушеного права позивача.

За таких обставин, суд вважає за виправдане застосувати єдино дієвий спосіб захисту у формі зобов`язання Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) прийняти за заявами приватного підприємства «Універсал-Транс» від 26.11.2021 року рішення про продовження на п`ять років року дію договорів №№ 54/17, 55/17, 56/17 та 57/17 від 14.02.2017 року.

Такий висновок ґрунтується на тому, що у межах дискреції враховуючи фактично встановленні обставини у справі у відповідача відсутній був інший варіант законної поведінки щодо розгляду цих звернень позивача та законодавчо визначена можливість прийняття іншого за суттю рішення.

При цьому, суд не вважає за виправдане та правильне застосовувати спосіб захисту порушеного права у формі зобов`язання відповідача повторно розглянути заяви позивача про продовження строку дії договорів, оскільки позивач в розумінні наведеної вище практики ЄСПЛ має право на справедливі очікування та не має нести будь-яких негативних наслідків у формі втрати часу та коштів під час повторного розгляду документів Департаментом, оскільки в такому випадку захист порушених прав позивача є ілюзорним, а суд в такому випадку буде сприяти суб`єкту владних повноважень в отриманні вигоди від своїх неправомірних дій.

Суд приймає до уваги те, що позивачем відповідачу надано всі передбачені Порядком документи для продовження строку дії договорів, які визначені Порядком, а за час розгляду справи відповідач не надав до матеріалів справи жодного доказу на користь того, що подані позивачем документи є неналежно оформленими або містять недостовірні відомості.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 9, статей 73, 74, 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість невчинення дій з продовження строку дії договорів з урахуванням вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з обґрунтувань позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наявних у матеріалах справи доказів, адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи те, що позов судом задоволено частково, проте вимоги в яких судом відмовлено не є самостійними позовними вимогами, суд дійшов висновку про необхідність стягнення на користь позивача всієї суми судового збору сплаченого позивачем за розгляд цього позову.

Керуючись ст.ст. 9, 72-77, 90, 139, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

В И Р І Ш И В:

1. Задовольнити частково адміністративний позов Приватного підприємства «Універсал-Транс» до Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

2. Визнати протиправною бездіяльність Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яке полягає в неприйнятті рішення за заявою позивача від 26.11.2021 року про продовження строку дії договору № 55/17 про організацію перевезень пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування міста Києва №401 «вул. Чорнобильська - зал. вокзал «Південний».

3. Зобов`язати Департамент транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) прийняти за заявою позивача рішення про продовження на п`ять років строку дії договору №55/17 від 14.02.2017 року про організацію перевезень пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування міста Києва №401 «вул. Чорнобильська - зал. вокзал «Південний».

4. Визнати протиправною бездіяльність Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яке полягає в неприйнятті рішення за заявою позивача від 26.11.2021 року про продовження строку дії договору № 57/17 про організацію перевезень пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування міста Києва №590 «ст. м. «Либідська» - вул. Лисківська (до вул. Радунської)».

5. Зобов`язати Департамент транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) прийняти за заявою позивача рішення про продовження на п`ять років строку дії договору №57/17 від 14.02.2017 року про організацію перевезень пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування міста Києва №590 «ст. м. «Либідська» - вул. Лисківська (до вул. Радунської)».

6. Визнати протиправною бездіяльність Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яке полягає в неприйнятті рішення за заявою позивача від 26.11.2021 року про продовження строку дії договору № 56/17 про організацію перевезень пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування міста Києва №580 «ст. м. «Лівобережна» - вул. Милославська (до вул. Радунської)».

7. Зобов`язати Департамент транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) прийняти за заявою позивача рішення про продовження на п`ять років строку дії договору №56/17 від 14.02.2017 року про організацію перевезень пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування міста Києва №580 «ст. м. «Лівобережна» - вул. Милославська (до вул. Радунської)».

8. Визнати протиправною бездіяльність Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яке полягає в неприйнятті рішення за заявою позивача від 26.11.2021 року про продовження строку дії договору № 54/17 про організацію перевезень пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування міста Києва №407 «вул. Привокзальна - вул. Гришка».

9. Зобов`язати Департамент транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) прийняти за заявою позивача рішення про продовження на п`ять років строку дії договору №54/17 від 14.02.2017 року про організацію перевезень пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування міста Києва №407 «вул. Привокзальна - вул. Гришка».

10. В іншій частині позову - відмовити.

11. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсал-Транс» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 9924,00 грн (дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять чотири грн 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Повне найменування сторін:

Позивач: Приватне підприємство «Універсал-Транс», , адреса: 02230, місто Київ, вул. Деснянська, 24-Б).

Відповідач: Департамент транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), , адреса: 01030, м. Київ, вул. Леонтовича, 6).

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя В.І. Келеберда