Справа № 120/3600/22
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2022-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

19 серпня 2022 р. Справа № 120/3600/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Чернюк Алли Юріївни, розглянувши у письмовому проваджені в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 до Калинівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду представником позивачів - адвокатом Бойком Артуром Миколайовичем подано матеріали позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 до Калинівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю, на думку позивача, пунктів 1.23 - 1.37 рішення 17 сесії 8 скликання Калинівської міської ради від 22.12.2021 року № 3375, в частині відмови у наданні позивачам кожному окремо дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність орієнтовною площею 2,00 га кожна для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

В обґрунтування позовних вимог представник позивачів зазначає, що останні звернулися до відповідача із клопотаннями про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність орієнтовною площею по 2,00 га кожному окремо для ведення особистого селянського господарства на території Калинівської міської ради, за межами населеного пункту с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області. Рішенням відповідача від 22.12.2021 № 3375, а саме пунктами 1.23 - 1.37 даного рішення, позивачам відмовлено в наданні відповідних дозволів із посиланням на те, що бажані земельні ділянки знаходяться у зоні земель історико - культурного призначення.

Позивачі вважають рішення Ради від 22.12.2021 року № 3375 протиправним, посилаючись на порушення органом місцевого самоврядування при його прийнятті норм Земельного кодексу України та Закону України «Про охорону культурної спадщини». Зокрема представник позивачів зіслався на помилковість висновків відповідача про віднесення бажаної для нього земельної ділянки до числа земель історико-культурного призначення, на підтвердження чого надав суду лист управління містобудування та архітектури Вінницької облдержадміністрації в якому зазначається, що на земельній ділянці площею 30,1974 га з кадастровим номером :04:000:0268 розташована частина комплексної пам`ятки археології - кургани (32) VII-III ст. до н.е., занесена до переліку пам`яток археології місцевого значення рішенням виконкому Вінницької обласної ради народних депутатів від 17.02.1983 року №96. Однак, на вказаній земельній ділянці розташований лише один об`єкт із комплексу - курган площею 0,8 га (план розташування додається). На іншій площі земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0268 об`єкти культурної спадщини відсутні.

Ухвалою від 02.05.2022 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання, встановлено учасникам справи строк для подання заяв по суті справи та витребувано докази.

У встановлений судом строк відповідачем подано відзив на позовну заяву у якому висловлено заперечення проти позову. Мотивуючи незгоду із аргументами позивача, представник Ради зазначає, що згідно листа управління містобудування та архітектури Вінницької облдержадміністрації від 22.12.2021 року №07-03-2574, копію якого додано до позовної заяви, на земельній ділянці за кадастровим номером :04:000:0268 розташована частина комплексної пам`ятки археології- кургани (32) VIІ-111 ст. до н. е. Згідно частини 5 статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядки за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв.

Крім того зазначає, що спірні земельні ділянки не передані у комунальну власність та знаходяться в державній власності, що підтверджується Актом приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність, що є додатком до наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 20.11.2020 року №5-ОТГ.

На підставі вищезазначеного, з посиланням на норми Земельного кодексу України, відповідач зазначає, що земельна ділянка історико-культурного призначення державної форми власності не може бути передана позивачу у власність, а тому вважає спірне рішення правомірним та просить відмовити у задоволенні позову про його скасування.

Разом із відзивом відповідачем подано витребувані судом докази.

31.05.2022 року представником позивачів подано відповідь на відзив у якій наведено аргументи в спростування доводів відповідача. Акцентовано увагу на передчасності тверджень Ради про віднесення бажаної для позивача земельної ділянки до категорії земель історико-культурного призначення.

Ухвалою суду від 06.06.2022 року залишено без задоволення клопотання представника відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, яке подано ним разом з відзивом на позовну заяву.

Надавши оцінку аргументам сторін та поданим разом із заявами по суті справи доказам, суд встановив наступне.

Позивачі кожен окремо подали до Калинівської міської ради клопотання від 10.12.2021 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність орієнтовною площею по 2,00 га для ведення особистого селянського господарства на території Калинівської міської ради, за межами населеного пункту с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області. Разом із клопотанням заявниками подано копії таких документів: паспорта громадянина України, ідентифікаційного номера, посвідчення учасника бойових дій, викопіювання з публічної кадастрової карти України з позначенням бажаного місця розташування земельної ділянки.

Розглянувши дані клопотання, Калинівська міська рада прийняла рішення № 3375 від 22.12.2021 року, пунктами 1.23 - 1.37 якого, вирішила відмовити позивачам у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність.

Підставою для прийняття рішення про відмову у наданні позивачам відповідного дозволу стало те, що вказані у клопотаннях земельні ділянки знаходяться у зоні земель історико - культурного призначення, тобто в зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до нормативно-правових актів.

Позивачі із вказаним рішенням не погодилися, а тому через свого представника оскаржили його до суду. Неправомірність спірного рішення від 22.12.2021 року представник позивачів мотивував безпідставністю висновків органу місцевого самоврядування про належність бажаної для нього земельної ділянки до категорії земель історико-культурного призначення. Також представник позивачів пов`язував ознаки протиправності спірного акту органу місцевого самоврядування із порушенням процедури його прийняття.

Надаючи оцінку пунктам 1.23 - 1.37 рішення 17 сесії 8 скликання Калинівської міської ради від 22.12.2021 року № 3375 та визначаючись щодо позовних вимог, суд керується такими мотивами.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом України від 25.10.2001 № 2768-III (далі - ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III) та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Статтею 81 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Порядок набуття відповідного права визначається главою 19 Розділу IV ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III.

Так, згідно із ст. 116 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Із аналізу вищезазначених положень слідує, що законодавцем передбачено вичерпні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 27.02.2018 у справі № 545/808/17, від 05.03.2019 у справі № 360/2334/17, від 28.01.2020 у справі № 2240/2962/18 та 28.02.2020 у справі № 806/3304/18.

Як на підставу прийняття рішення від 22.12.2021 року № 3375, що стало предметом оскарження у справі, відповідач зіслався на невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів.

Така невідповідність, за словами відповідача, полягала у тому, що на земельній ділянці площею 30,1974 га з кадастровим номером :04:000:0268, до складу якої входять бажані позивачами земельні ділянки, розташована частина комплексної пам`ятки археології - кургани (32) VII-III ст. до н.е., занесена до переліку пам`яток археології місцевого значення рішенням виконкому Вінницької обласної ради народних депутатів від 17.02.1983 року №96.

Оцінюючи нормативні та фактичні підстави для відмови позивачам у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою суд керується такими мотивами.

Відповідно до п. «д» ч. 1 ст. 19 ЗК України, однією із категорій земель є землі історико-культурного призначення.

Згідно ч. 1 ст. 53 ЗК України, до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби.

Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом (ч. 3 ст. 54 ЗК України).

Частиною 1 ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини» передбачено, що землі, на яких розташовані пам`ятки, історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації.

Аналіз норм ст. 53 ЗК України та ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини» дає підстави для висновку, що обов`язковою передумовою для віднесення земель до категорії історико-культурного призначення є знаходження на таких землях охоронюваних об`єктів, у спірному випадку - охоронюваної археологічної території.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про охорону археологічної спадщини», топографічно визначені території чи водні об`єкти, в яких містяться об`єкти культурної спадщини або можлива їх наявність, за поданням відповідного органу охорони культурної спадщини можуть оголошуватися рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини охоронюваними археологічними територіями на обмежений або необмежений строк у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Правовий режим охоронюваної археологічної території визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.

Відтак, для надання певній території правового режиму «охоронюваної археологічної території» обов`язковою є умова знаходження на такій території об`єкта культурної спадщини (зокрема археологічного об`єкта). Лише тоді, за встановленою Урядом процедурою територія може набути правового режиму «охоронюваної археологічної території».

В силу норми абз. 9 ст. 1 Закону України «Про охорону археологічної спадщини», об`єкт археологічної спадщини (далі - археологічний об`єкт) - місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їх частини, пов`язані з ними території чи водні об`єкти, створені людиною, незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінності з археологічного, антропологічного та етнографічного погляду і повністю або частково зберегли свою автентичність.

Згідно абз. 3 ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини», об`єкт археологічної спадщини (археологічний об`єкт) охоплюється більш широким поняттям «об`єкт культурної спадщини».

Отже, при наданні оцінки правовому режиму земельної ділянки з метою її ідентифікації як такої, що відноситься до категорії земель історико-культурного призначення визначальним є дослідження та встановлення факту знаходження на такій землі об`єкту культурної спадщини, у даному випадку археологічного об`єкту, а також оцінка факту формування охоронюваної археологічної території у місці знаходження археологічного об`єкта.

Судом встановлено, що при обґрунтуванні відзиву та власної правової позиції відповідач зіслався на лист управління містобудування та архітектури Вінницької облдержадміністрації від 22.12.2021 року №07-03-2574 у якому вказано, що на земельній ділянці за кадастровим номером :04:000:0268 розташована частина комплексної пам`ятки археології - кургани (32) VIІ-111 ст. до н. е. Із посиланням на план розташування зазначеної пам`ятки відповідач доводить, що така знаходиться на бажаних для позивачів земельних ділянках.

Крім того, зазначає, що згідно Паспорту об`єкта культурної спадщини на курганний могильник милоградської культури укладено охоронний договір на пам`ятку культурної спадщини від 12.12.2017 року №40 зі СТОВ «Діброва і К», згідно якого користувач бере на себе зобов`язання щодо охорони частини (площею 30.1974 га) пам`ятки археології місцевого значення.

Згідно ч. 1-2 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються у тому числі на підставі письмових доказів.

Статтями 73 та 74 КАС України передбачено такі властивості доказів як їх належність та допустимість.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 73 КАС України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 74 КАС України).

Оцінюючи лист управління містобудування та архітектури Вінницької облдержадміністрації від 22.12.2021 року №07-03-2574 з точки зору його належності та допустимості як доказу знаходження на земельній ділянці пам`ятки археології суд зазначає наступне.

Як вказано судом, археологічний об`єкт є одним із різновидів об`єктів культурної спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 13 Закону України «Про охорону культурної спадщини», об`єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (далі - Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам`ятки. Порядок визначення категорій пам`яток встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 14 Закону України «Про охорону культурної спадщини» передбачено, що занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру та внесення змін до нього (вилучення з Реєстру, зміна категорії пам`ятки) провадяться відповідно до категорії пам`ятки: а) пам`ятки національного значення - постановою Кабінету Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини протягом одного року з дня одержання подання; б) пам`ятки місцевого значення - рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини за поданням відповідних органів охорони культурної спадщини або за поданням Українського товариства охорони пам`яток історії та культури, інших громадських організацій, до статутних завдань яких належать питання охорони культурної спадщини, протягом одного місяця з дня одержання подання.

Об`єкт культурної спадщини до вирішення питання про його реєстрацію як пам`ятки вноситься до Переліку об`єктів культурної спадщини і набуває правового статусу щойно виявленого об`єкта культурної спадщини, про що відповідний орган охорони культурної спадщини в письмовій формі повідомляє власника цього об`єкта або уповноважений ним орган (особу).

Переліки об`єктів культурної спадщини затверджуються рішеннями відповідних органів охорони культурної спадщини.

Порядок обліку об`єктів культурної спадщини визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.

Згідно п. 3 розділу 1 Порядку обліку об`єктів культурної спадщини (затверджений Наказом Міністерства культури України від 11.03.2013 № 158), система обліку об`єктів культурної спадщини включає комплекс заходів із взяття на облік об`єкта культурної спадщини, оформлення облікової документації, занесення чи незанесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру, ведення Реєстру, інвентаризації об`єктів культурної спадщини, включення до Реєстру об`єкта культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Законом, формування облікових справ та внесення змін до Реєстру (зміна категорії пам`ятки та вилучення пам`ятки з Реєстру).

Відповідно до п. 1, 4 розділу 2 Порядку № 158, взяття на облік об`єкта культурної спадщини забезпечують уповноважені органи, повноваження яких поширюється на територію розміщення такого об`єкта, шляхом занесення його до Переліку об`єктів культурної спадщини.

Рішення про занесення об`єкта культурної спадщини до Переліку приймається у формі розпорядження голови місцевої державної адміністрації.

Норми розділу 3 Порядку № 158 передбачають оформлення облікової документації на об`єкт культурної спадщини (археологічний об`єкт).

Після оформлення облікової документації, відбувається розгляд питання про включення об`єкта до числа об`єктів культурної спадщини який завершується прийняттям рішення про занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру (розділу 4 Порядку № 158).

Згідно ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини», землі, на яких розташовані пам`ятки, історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації.

Аналізуючи наведені норми законодавства, що регулюють правовідносини щодо набуття певним об`єктом правового режиму об`єкта культурної спадщини (археологічного об`єкта), прийняття відповідних рішень з цього приводу, обліку об`єктів, суд зазначає, що належними та допустимими доказами віднесення об`єкта до пам`ятки археології можуть бути відомості із Реєстру чи відповідна облікова документація об`єкту.

Лише у разі підтвердження зазначеними доказами правового режиму об`єкту культурної спадщини (археологічного об`єкту), земельна ділянка на якій такий об`єкт знаходиться може бути віднесена до категорії земель історико-культурного призначення із внесенням відповідних відомостей до Державного земельного кадастру.

Однак при розгляді цієї справи відповідачем із урахуванням вказаних вище стандартів доказування не доведено того, що бажані для позивачів земельні ділянки належать до земель історико-культурного призначення. Наданий суду лист управління містобудування та архітектури Вінницької облдержадміністрації від 22.12.2021 року №07-03-2574 не є достатнім, належним та допустимим доказом формування археологічного об`єкту та його знаходження на бажаній для позивача ділянці оскільки цей лист не містить відомостей про реєстрацію об`єкта культурної спадщини (археологічного об`єкту) у порядку встановленому законодавством. Тому оскаржене рішення від 22.12.2021 № 3375 ґрунтується на помилковому застосуванні норм Земельного кодексу України та Законів України «Про охорону культурної спадщини», «Про охорону археологічної спадщини».

Більше того, згідно ч. 1 ст. 54 ЗК України, землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про охорону культурної спадщини», з метою захисту об`єктів археології, у тому числі тих, що можуть бути виявлені, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у випадках, передбачених Земельним кодексом України, погоджуються органами охорони культурної спадщини.

Відтак, навіть віднесення земельної ділянки до категорії історико-культурного призначення не у кожному випадку є беззаперечною підставою для відмови у наданні відповідного дозволу на виготовлення документації із землеустрою з метою її безоплатної приватизації адже рішення щодо передачі у власність такої земельної ділянки приймається із урахуванням висновків (погодження) уповноважених органів державної влади.

Разом з тим, відповідач акцентує увагу на інформаційну довідку Державного земельного кадастру, вважаючи єдиним та належним доказом, що на земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:0268 зареєстровано право власності за державою.

Однак, суд звертає увагу, що згідно ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Водночас в силу приписів ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

В контексті вказаного, суд зазначає, що в матеріалах справи міститься інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна реєстрація права власності (користування, оренди), згідно якої в Реєстрі реєстрація права власності за державою спірної земельної ділянки відсутня.

Крім того, доводи Відповідача, що дана земельна ділянка перебуває в оренді СТОВ «Діброва і К» також не підтверджено жодним правовстановлюючим документом про наявність орендних відносин на спірну земельну ділянку.

При цьому суд звертає увагу, що передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 ЗК України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування. Крім того, законодавством не визначено такого стану земельної ділянки як її перебування у стані "відведення" та не передбачає відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою у зв`язку із наданням такого дозволу іншій особі.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі №360/2334/17.

В свою чергу, питання передачі у власність бажаних позивачами земельних ділянок не вирішується на етапі отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Орган місцевого самоврядування не має будь яких перешкод, а отримання кожного з позивачами дозволу не ставить його у залежність при виборі законодавчо установлених варіантів поведінки щодо розгляду та прийняття рішень з даного питання, зокрема затвердити проект або відмовити у його затвердженні.

Відповідно до п. 1, 3 ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Надавши оцінку нормативним та фактичним підставам для прийняття відповідачем оскарженого рішення від 22.12.2021 № 3375 про відмову у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою, суд дійшов висновку, що його прийнято без урахуванням усіх обставин, що мали значення при його ухваленні та із помилковим застосуванням норм Земельного кодексу України та Законів України «Про охорону культурної спадщини» та «Про охорону археологічної спадщини». Це є підставою для скасування спірного акта органу місцевого самоврядування, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Що стосується вимог представника позивачів про зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою, то суд відповідно до частини 5 статті 242 КАС України враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24 січня 2020 року у справі №316/979/18 та виходить із наступного.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У даній справі повноваження щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні, регламентовано частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, а тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Такі ж висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі № 440/793/19, від 02.04.2020 року у справі № 826/568/19, від 28.05.2020 року у справі № 819/654/17, від 02.07.2020 року за № 825/2228/18 та інших.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12, від 04 серпня 2020 року у справі №340/2074/19 ).

Обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав, захист законних інтересів і, у випадку задоволення судом його вимог, рішення повинно мати наслідком реальне відновлення тих прав, за захистом яких позивач звернувся до суду.

У свою чергу, як уже встановлено судом вище, відмова відповідача у наданні позивачам дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки згідно з оскаржуваного рішення здійснена з підстав, не визначених частиною 7 статті 118 ЗК України, що свідчить про відсутність наміру у суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення відповідно до чинного законодавства.

Зважаючи на викладене, за наявності достатніх та належним чином поданих позивачами документів та недоведеність відповідачем існування, передбачених чинним законодавством, інших обставин, що можуть слугувати підставою для відмови у наданні відповідних дозволів, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та зобов`язання відповідача надати позивачам дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2 га кожному окремо.

На переконання суду такий спосіб захисту порушеного права відповідає положенням ч. 4 ст. 245 КАС України, є належним та ефективним, забезпечує позитивне вирішення його питання без невиправданих зволікань.

Подібну правову позицію вже висловлював Верховний Суд, зокрема у постановах від 24.01.2019 по справі №806/2978/17, від 16.05.2019 по справі №812/1312/18, від 14.08.2019 по справі №0640/4434/18, від 28.05.2020 по справі №819/654/17 та інших.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ст. 90 КАС України).

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість основних доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій і докази, надані стороною позивачів, суд приходить до переконання про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи відсутність судових витрат пов`язаних із сплатою судового збору у даній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати пункти 1.23 - 1.37 рішення 17 сесії 8 скликання Калинівської міської ради від 22.12.2021 року № 3375, в частині відмови у наданні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , кожному окремо дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність орієнтовною площею 2,00 га кожна для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

Зобов`язати Калинівську міську раду надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

Зобов`язати Калинівську міську раду надати ОСОБА_2 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

Зобов`язати Калинівську міську раду надати ОСОБА_3 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

Зобов`язати Калинівську міську раду надати ОСОБА_4 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

Зобов`язати Калинівську міську раду надати ОСОБА_5 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

Зобов`язати Калинівську міську раду надати ОСОБА_6 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

Зобов`язати Калинівську міську раду надати ОСОБА_7 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

Зобов`язати Калинівську міську раду надати ОСОБА_8 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

Зобов`язати Калинівську міську раду надати ОСОБА_9 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

Зобов`язати Калинівську міську раду надати ОСОБА_10 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

Зобов`язати Калинівську міську раду надати ОСОБА_15 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

Зобов`язати Калинівську міську раду надати ОСОБА_11 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

Зобов`язати Калинівську міську раду надати ОСОБА_12 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

Зобов`язати Калинівську міську раду надати ОСОБА_13 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

Зобов`язати Калинівську міську раду надати ОСОБА_14 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачі: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_6 (РНОКПП: НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_7 (РНОКПП: НОМЕР_7 , адреса: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_8 (РНОКПП: НОМЕР_8 , адреса: АДРЕСА_5 ), ОСОБА_9 (РНОКПП: НОМЕР_9 , адреса: АДРЕСА_6 ), ОСОБА_10 (РНОКПП: НОМЕР_10 , адреса: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_11 (РНОКПП: НОМЕР_11 , адреса: АДРЕСА_7 ), ОСОБА_12 (РНОКПП: НОМЕР_12 , адреса: АДРЕСА_8 ), ОСОБА_13 (РНОКПП: НОМЕР_13 , адреса: АДРЕСА_8 ), ОСОБА_14 (РНОКПП: НОМЕР_14 , адреса: АДРЕСА_9 ), ОСОБА_15 (РНОКПП: НОМЕР_15 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Калинівська міська рада (, адреса: вул. В. Нестерчука, 19, м. Калинівка, Хмільницький район, Вінницька область, 22400).

Суддя Чернюк Алла Юріївна