Справа № 640/21347/19
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2022-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого судді - Лічевецького І.О., суддів - Аліменка В.О., Оксененка О.М., при секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в м. Києві щодо не поновлення пенсії ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в м. Києві від 31.05.2019 та 03.09.2019 про відмову у поновленні пенсії ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві призначити провести поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 за вислугу років з 07.10.2009, з її одночасним перерахунком, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що право громадян, які постійно проживають за кордоном, на отримання ними пенсійних виплат встановлено рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 (надалі за текстом - рішення № 25-рп/2009). З метою реалізувати своє право, ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про поновлення йому пенсії за вислугу років, яка не виплачувалась, починаючи з 2001 року, проте Головне управління ПФУ в м. Києві відмовило у поновленні пенсії.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Приймаючі рішення у справі суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач не перебуває на обліку в Головному управління ПФУ в м. Києві, то останній не міг допустити порушення прав позивача в оскаржуваній частині, а отже відсутнє порушене право позивача на отримання пенсії зі сторони відповідача.

Окрім цього судом першої інстанції взято до уваги те, що позивачем та його представником не вчинялися з червня 2019 року жодні дії щодо оскарження відповідних дій органу, яким призначена та виплачувалась пенсія позивачу.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Так, на підтвердження своєї позиції апелянт зазначає, що припиняючи виплату пенсії за відсутності передбачених законами України підстав та повноважень, відповідач порушив право на отримання пенсії. Крім того, вважає, що поновлення та виплата пенсії має здійснюватися з урахуванням індексації та нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Ухвалою колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2022 року відкрито провадження за апеляційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України, призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження з 26 липня 2022 року.

Від Головного управління ПФУ в. Києві відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої, по досягненні пенсійного віку та наявності 43 років страхового стажу, ОСОБА_1 призначена пенсія за вислугу років, яка виплачувалась йому Київським міським військовим комісаріатом до виїзду за кордон.

Позивач 04.11.2001 року виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль.

Починаючи з 2001 року позивач призначеної пенсії не отримує.

В травні 2019 року представник позивача звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про поновлення виплати пенсії.

Листом від 31.05.2019 №117513/03 відповідач повідомив представника позивача про те, що ОСОБА_1 на обліку в Головному управлінні ПФУ в м. Києві не перебуває, внаслідок чого розглянути поставлене в заяві питання не має можливості.

Позивач 06.06.2019 року звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою щодо передання пенсійної справи та необхідних документів для поновлення пенсії на яку отримав відповідь від 11.06.2019 року про те, що перевіркою особово-пенсійної справи встановлено, що ОСОБА_1 перебував на пенсійному обліку в Київському військовому комісаріаті з 1980 по 2002 рік, виплата пенсії припинена у зв`язку із переїздом на постійне місце проживання до держави Ізраїль та запропоновано звернутися із заявою про призначення (поновлення) пенсії.

Листом від 03.09.2019 року №194509/03 відповідач повторно повідомив представника позивача про те, що будь-які документи пенсійної справи ОСОБА_1 до ГУ ПФУ не передавались.

Не погодившись з такими рішеннями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV (надалі за текстом - Закон № 1058-ІV) встановлено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до п. 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється, зокрема на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 Закону № 1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 п. 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в п. 3.3. цього рішення, оспорюваними нормами Закону № 1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Отже, з 07.10.2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058-ІV. Із цього часу орган Пенсійного фонду мав відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

У свою чергу, спеціальне законодавство у сфері соціального захисту, а саме статті 46 Закону № 1058-IV, визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Аналіз зазначених положень статті 46 Закону № 1058-IV свідчить про те, що в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.

Таким чином, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством. Конституція України та Закон № 1058-ІV гарантують всім громадянам України, за певних умов, право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.

Законодавцем було чітко встановлено, що поновлення виплати пенсії проводиться протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачу після 07.10.2009 свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права позивача на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

За таких обставин, обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07.10.2009 у справі №25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.

Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08.10.2020 у справі № 360/986/19, яка, у свою чергу, ґрунтується на висновках Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 через свого представника за довіреністю звернувся до Головного управління ПФУ в м. Києві із заявою про поновлення виплати пенсії за вислугу років.

Однак відповідач відмовив на тій підставі, що будь-які документи щодо пенсійного забезпечення позивача до Головного управління не були передані.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, в постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі №308/3864/17 зазначено, що пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений частиною 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Відсутність паперової пенсійної справи не є підставою для відмови у відновленні виплати пенсії, оскільки позивач не може нести негативних наслідків у зв`язку із відсутністю його пенсійної справи, а протилежне позбавляє його права на її відновлення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що безумовно позивач має право на виплату призначеної йому пенсії.

З урахуванням викладеного, колегія суддів прийшла до висновку, що в діях відповідача щодо непоновлення позивачу пенсії має місце триваюча протиправна бездіяльність.

Таким чином, вимоги позивача про поновлення та виплату пенсії за віком відповідно до норм Закону № 1058-IV з 07.10. 2009 є цілком обґрунтованими.

Щодо позовної вимоги про проведення перерахунку та індексації при поновленні пенсії колегія суддів зазначає що така вимога не підлягає задоволенню з огляду на те, що порядок індексації та перерахунку пенсій визначений статтею 42 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV. Однак, питання розміру виплати пенсії, як і визначення базового місяця, належить до компетенції органу Пенсійного фонду при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум.

Отже, звернення до суду з такими вимогами є передчасними, оскільки відповідач ще не здійснив поновлення та перерахунок пенсії позивачу, а тому відсутні докази того, що при проведенні такого перерахунку пенсії відповідач не здійснить її індексацію самостійно.

Щодо позовної вимоги в частині зобов`язання Головного управління виплатити компенсацію втрати частини доходів відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" №2050-ІІІ та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Таким чином, аналіз вказаних норм законодавства вказує, що для здійснення компенсації доходу необхідна наявність декількох умов, зокрема: дохід має бути нарахований, але не виплачений та грошовий дохід не повинен мати разового характеру.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорювані частини грошового доходу (пенсія) не були нараховані позивачу, а тому відповідно до зазначених законодавчих приписів відсутні підстави для здійснення такої компенсації.

Таким чином, обов`язок здійснити компенсацію втрати частини доходів настає лише у випадку порушення встановлених строків їх виплати.

За такого правового регулювання та обставин справи, ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

У відповідності до пункту 2 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо непоновлення виплати пенсії ОСОБА_1 .

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 31 травня 2019 року та 03 вересня 2019 року про відмову у поновленні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов?язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві призначити провести поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 за вислугу років з 07 жовтня 2009 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

Суддя В.О.Аліменко

Суддя О.М.Оксененко