Справа № 640/13505/21
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Василенка Я.М.,

за участі секретаря судового засідання Фищук Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2022 р. у справі за адміністративним позовом Громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області, про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Громадянка Республіки Казахстан ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 78-21 від 17.03.2021 про відмову у визнанні громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_1 біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянку Республіки Казахстан ОСОБА_1 біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначила, що спірне рішення прийнято відповідачем без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2022 р. адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 17.03.2021 № 78-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити, при цьому, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.06.2022 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 20.07.2022.

Розгляд апеляційної скарги 20.07.2022 не відбувся, у зв`язку із перебуванням складу суду у відпустці, з огляду на що, призначено апеляційну скаргу до розгляду на 17.08.2022.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів вирішила продовжити строк розгляду апеляційної скарги.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Позивач у судове засідання не з`явилась.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 04.10.2016 громадянка Республіки Казахстан ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві з заявою-анкетою № 0089 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначила, що остання була змушена залишити країну свого постійного проживання через те, що її переслідує влада Казахстану , оскільки вона є громадським активістом та виступає за справедливість та демократію в Казахстані . Заявником повідомлено, що у травні 2016 року її було затримано за оголошений намір вийти на мирний мітинг в м. Алмати проти масового продажу казахських земель Китаю, з урахуванням того, що влада Казахстану негативно ставиться до активістів, які відстоюють демократію та право вільного вираження своєї громадянської позиції в Казахстані.

За результатами розгляду даної заяви та вивченням матеріалів особової справи, Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві складено висновок від 24.10.2016 щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та прийнято наказ від 24.10.2016 № 537 "Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_1 ".

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 23.12.2016 № 654, на підставі подання продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_1 .

16.01.2017 Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві складено висновок від 16.01.2017 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі якого Державною міграційною службою України прийнято рішення про відмову у визнанні громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 31.01.2017 № 26-17.

Вважаючи вказане рішення необґрунтованим, позивач звернулась до суду з відповідним позовом.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.06.2017 у справі № 826/3895/17 відмовлено у задоволенні позову громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_1 .

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.09.2017 задоволено апеляційну скаргу громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_1 , скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.06.2017 та ухвалено нову постанову, якою позов громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_1 - задоволено: визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 31.01.2017 № 26-17 про відмову у визнанні громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства та прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Державна міграційна служба України, рішенням від 09.10.2017 № 58-17, зобов`язала ГУДМС в м. Києві повторно розглянути заяву громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 30.10.2017 № 489, доручено Управлінню з питань захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в м. Києві здійснити повторний розгляд заяви громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до наказу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 30.11.2017 № 125/1, продовжено строк розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_1 , терміном до 30.01.2018.

01.02.2018 проведено додаткову співбесіду з позивачем, що зафіксовано у протоколі від 01.02.2018 у справі № 2016 KYIV 0090.

18.02.2021 начальником Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області затверджено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яким рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_1 .

Мотивуючи висновок, Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області зазначило, що твердження заявниці про неминуче політично вмотивоване переслідування з боку компетентних органів країни громадянської належності у разі її повернення, є необґрунтованими і не містять умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону, оскільки на даний час відсутні підстави для її переслідування на території Казахстану, як такі, виходячи з такого: 1) заявниця не повідомляла, а територіальним органом ДМС не встановлено, що у разі повернення до країни громадянської належності їй загрожуватиме небезпека, пов`язана з переслідуванням за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи; 2) враховуючи супротив громадянського суспільства стосовно можливого дозволу на продаж земель сільськогосподарського призначення іноземцям, у Казахстані з серпня 2016 року до кінця 2021 року введено мораторій на продаж і передачу в оренду земель сільськогосподарського призначення. 15.07.2019 на розширеному засіданні уряду Президент Казахстану Касим-Жомарт Токаєв заявив, що казахстанська земля іноземцям не продаватиметься. З наведеного слідує, що підстави, з яких заявниця разом з однодумцями виказувала свій супротив діяльності винної влади, зникли ще з серпня 2016 року; 3) заявниця відбула покарання, встановлене судовими інстанціями країни громадянської належності, у повному обсязі. 10.07.2016 вона безперешкодно вибула з Казахстану, використовуючи національний паспорт для виїзду за кордон. Із наведеного слідує, що на час залишення заявницею території Казахстану у компетентних органів Казахстану не було підстав для її затримання. Заявниця не розшукується компетентним державним органом країни громадянської належності з метою арешту. Останнє підтверджується результатами перевірки за обліками мережі "Інтерпол"; 4) авторитетні правозахисні організації повідомляють, що Казахстан є виключенням серед інших країн колишнього СРСР щодо порушень у сфері дотримання прав і свобод людини. Разом з тим, як свідчать відкриті інформаційні джерела, після залишення заявницею території у 2016 році в Казахстані відбувся ряд позитивних змін, серед іншого, після того, як у 2019 році новий президент заявив про необхідність лібералізації в організації акцій, 25.05.2020 в Казахстані набув чинності Закон № 333-V1 "Про порядок організації і проведення мирних зібрань в Республіці Казахстан". Відповідно до наданої заявницею інформації остання не була членом жодних політичних партій, релігійних, військових або громадських організацій. Як стверджує заявниця, остання є активним користувачем соціальних мереж, де починаючи з 2015 року робила репости та писала гострі коментарі щодо діяльності чинної влади Казахстану. Однак, заклики у соціальних мережах взяти участь у несанкціонованому мітингу-протесті проти продажу землі - єдиний епізод, який привернув увагу компетентних державних органів Казахстану, за який вона вже понесла покарання; 5) право на захист в країні громадянської належності заявнику порушено не було, оскільки остання не була позбавлена права участі у санкціонованих мітингах; користуватися послугами адвоката, який брав участь в судовому засіданні; особисто брати участь в судовому засіданні та мати можливість відстоювати свої права в суді, оскаржувати прийняті рішення, дії та бездіяльність посадових осіб в національних міжнародних судах тощо; 6) на даний час відсутні підстави вважати, що заявниця у разі повернення до країни громадянської належності зазнає серйозної шкоди у понятті Директиви № 2011/95/ЄС: на території Казахстану відсутні збройні конфлікти; 24.09.2020 Казахстан приєднався до міжнародного протоколу про скасування смертної кари, мораторій на застосування якої діє в країні з 2003 року, а процедура приєднання до Другого факультативного протоколу Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, спрямований на скасування смертної кари, була розпочата у грудні 2019 року в рамках оголошеної реалізації політичних реформ. Заявниця не повідомляє про застосування до неї або її рідних фізичного або психологічного насильства, яке б завдавало серйозної шкоди, як це тлумачить Директива № 2011/95/ЄС; 7) заявницею не надано жодних доказів стосовно підтвердження наявності шлюбних відносин між останньою та визнаним біженцем ОСОБА_3 .

Відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону, пункту 6.5 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884, з урахуванням постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 19.09.2017 у справі № 826/3895/17, 17.03.2021 Державна міграційна служба України прийняла рішення № 78-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_1 .

Не погодившись з рішенням відповідача, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що оскаржуване рішення міграційного органу є необґрунтованим та прийнятим з неповним з`ясування всіх важливих обставин, а наслідки для позивача, є непропорційними з вказаним рішенням.

Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції необґрунтованими та безпідставними, адже при прийняття рішення, судом не було враховано доводи відповідача, викладені під час судового розгляду щодо відсутності передбачених законодавством підстав для надання позивачу відповідного статусу. Крім того, рішення суду в справі № 826/3895/17 було виконано у повному обсязі.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах - це іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно Директиви Європейського Союзу № 2004/83/ЄС "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації та статусу громадян третіх країн та осіб без громадянства у якості біженців або як осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту та змісту захисту, який надається", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, відповідно до яких заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання, що передбачено частиною першою статті 8 Закону N 3671-VI.

Частинами першою та другою статті 9 Закону N 3671-VI передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Відповідно до положень частин одинадцятої та дванадцятої 12 статті 9 Закону № 3671-VI, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Тож, з наведеного слідує, що розгляд заяв здійснюється протягом двох місяців, при цьому строк розгляду та може бути продовжений не більш як до трьох місяців, проте, за даних обставин, розгляд заяви позивача здійснювався повторно. У даному випадку дії органу ДМС регламентовані пунктом 6.10 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 N 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884 (далі - Правила N 649), за яким, у випадку отримання рішення ДМС щодо повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятого на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, територіальний орган ДМС протягом семи робочих днів оформлює наказ (додаток 28) про повторний розгляд заяви. Процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС. Повторний розгляд заяви здійснюється протягом одного місяця з дня надходження до територіального органу ДМС відповідного рішення. Строк повторного розгляду заяви продовжується до двох місяців керівником територіального органу ДМС за вмотивованим поданням уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС.

Тож, процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду і строки повторного розгляду становлять 1 місяць з дня надходження рішення та можуть бути продовжені до двох місяців. Слід зазначити, що Державна міграційна служба України рішенням від 09.10.2017 № 58-17 зобов`язала ГУДМС в м. Києві повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України. При цьому, матеріали особової справи позивача не містять відмітки про дату отримання ГУДМС в м. Києві рішення Державної міграційної служби України від 09.10.2017 № 58-17, що унеможливює з`ясувати початок перебігу строку повторного розгляду заяви. Так, наказом Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 30.10.2017 № 489 доручено Управлінню з питань захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в м. Києві здійснити повторний розгляд заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до наказу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 30.11.2017 № 125/1, продовжено строк розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивача, терміном до 30.01.2018. Встановлені обставини свідчать про те, що відповідач в порушення наведених вище норм продовжив строк повторного розгляду заяви позивача до трьох місяців, на що цілком обґрунтовано звернув увагу суд першої інстанції.

При цьому, незважаючи на те, що 01.02.2018 було проведено додаткову співбесіду зпозивачем, що зафіксовано у протоколі від 01.02.2018 у справі № 2016 KYIV 0090, лише 18.02.2021 начальником Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області затверджено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яким рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_1 .

Складання та затвердження висновку Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області після спливу трьох років та сімнадцяти днів свідчить про порушення відповідачем принципу правової визначеності, яка у даному випадку мала наслідком відсутності у позивача розуміння на яких підставах остання перебуває на території України.

Варто зазначити, що скасовуючи постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.06.2017 у справі № 826/3895/17, Київський апеляційний адміністративний суд у постанові від 19.09.2017 зазначив, що "... із звукозапису такої співбесіди, яка надана відповідачем на запит суду апеляційної інстанції, судом встановлено, що на таке запитання позивач надала відмінну від протоколу відповідь, а саме зазначила, що відеозаписи вже подавалися нею представникам Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві. Заперечень щодо таких тверджень позивача представником органу під час співбесіди не висловлено. Щодо підписання позивачем протоколу співбесіди без зауважень, колегія суддів враховує ту обставину, що співбесіда з позивачем проводилась на російській мові, а протокол, який нею підписано без зауважень складено на українській мові, якою позивач не володіє. При цьому, позивачем доведено суду наявність ряду відеоматеріалів у відкритій мережі Інтернет щодо проведення земельних мітингів у м. Алмати, зокрема у квітні і травні 2016 року, затримання активістів таких мітингів органами державної влади та безпосереднього позивача, тримання її від вартою, а також відеоматеріалів щодо фактів стеження за позивачем і її прослуховування. Такі відеоматеріали можуть свідчити про політичне переслідування позивача у зв`язку з її громадською діяльністю, тому підлягали обов`язковому дослідженню відповідачем, однак не були ним досліджені, що відображено у вищезазначеному висновку і оскаржуваному рішенні. Крім того, відповідачем не досліджено обставин перебування позивача у шлюбі (зареєстрованому або громадянському) із опозиційним активістом Республіки Казахстан ОСОБА_3 , який має статус біженця, наданий Україною на підставі рішення Державної міграційної служби України від 12.05.2017 № 180-17.

За таких обставин, висновки відповідача про те, що притягнення позивача до відповідальності відбулось не з політичних мотивів та позивачу при поверненні до Республіки Казахстан не загрожують переслідування з боку держави за ознаками належності до певної соціальної групи або політичних переконань, є передчасними та недостатньо обґрунтованими.

Таким чином, під час повторного розгляду заяви відповідачеві необхідно було з`ясувати виключно обставини щодо: політичного переслідування позивача у зв`язку з її громадською діяльністю; перебування позивача у шлюбі (зареєстрованому або громадянському) із опозиційним активістом, який має статус біженця, наданий Україною на підставі рішення Державної міграційної служби України від 12.05.2017 № 180-17.

Так, у протоколі додаткової співбесіди від 01.02.2018 позивачка повідомила, що перебуває у цивільному шлюбі з опозиційним активістом Республіки Казахстан ОСОБА_3 , який має статус біженця, наданий Україною на підставі рішення Державної міграційної служби України від 12.05.2017 № 180-17, проте, у висновку відповідач лише констатував про неподання громадянином Республіки Казахстан ОСОБА_3 підтверджуючих документів. При цьому, матеріали справи не містять жодного доказу, що відповідачем витребовувались будь-які підтверджуючі документи у громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_3 .

Водночас, матеріалами справи підтверджується, що позивач та громадянин Республіки Казахстан ОСОБА_3 неодноразово звертались до органів державної влади з проханням зареєструвати між ними шлюб, проте, згідно роз`яснень Міністерства юстиції України, Державної міграційної служби України, Центрального відділу державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м. Києві реалізувати своє право на шлюб останні зможуть за умови перебування на території України на підставах, встановлених статтею 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" та за наявності паспортного документа відповідно до Закону № 3671-VI. Також, у висновку зазначено, що під час співбесіди 01.02.2018 заявниця не змогла чітко відповісти на питання, коли за нею розпочалось стеження, а стосовно прослуховування, під час співбесіди 20.10.2016 шукачка захисту зазначає, що цей факт вона підтвердити не може і це лише її власні припущення.

З матеріалів справи вбачається, що органами ДМС України не вчинювалось достатніх дій для встановлення усіх дійсних обставин у даній справі, з урахуванням обставин, встановлених постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.09.2017 у справі № 826/3895/17. Крім того, суд першої інстанції звернув увагу на тому, що з протоколу додаткової співбесіди від 01.02.2018 неможливо встановити всі результати такої співбесіди, що підтверджується сторінкою № 2 протоколу - а.с. 121 та її продовженням на звороті, а також сторінкою № 3 протоколу - а.с. 122 та її продовженням на звороті. При цьому, сам відповідач запропонував вести протокол під аудіо запис, копію якого суду не надав з огляду на те, що його пошкоджено.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірне рішення не відповідає критеріям правомірності, встановленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, що є правовою підставою для його скасування та часткового задоволення позовних вимог.

Загалом, доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції. Під час розгляду апеляційної скарги, стороною апелянта не було надано суду відповідних доказів та не повідомлено про наявність обставин, що давали б підстави констатувати помилковість висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи та обґрунтування апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2022 р. - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Я.М. Василенко

Повний текст постанови складено 18.08.2022.