Справа № 640/28631/20
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2022-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2022 року м. Київ № 640/28631/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у місті Києві,

Головного управління ДФС у місті Києві

про визнання протиправними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Головного управління ДПС у місті Києві (надалі - відповідач 1), адреса: 04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19, Головного управління ДФС у місті Києві (надалі - відповідач 2), адреса: 04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19 в якій просить суд:

- визнати протиправним та скасувати повністю податкові повідомлення-рішення №-2656 від 14.03.2018 року ГУ ДФС у місті Києві, №1-2615 від 16.04.2019 року ГУ ДФС у місті Києві, №-2615 від 20.04.2020 року ГУ ДПС у місті Києві за кодом бюджетної класифікації 18010700 земельний податок з фізичних осіб .

- визнати протиправним та скасувати повністю податкові повідомлення-рішення від 04.12.2019 року №, згідно акту камеральної перевірки №712/26-15-33-13/ НОМЕР_1 від 04.12.2019 року ГУ ДПС у місті Києві, від 19.05.2020 року № згідно акту камеральної перевірки №843/26-15-33-13/ НОМЕР_1 від 19.05.2020 року ГУ ДПС у місті Києві, від 19.05.2020 року №, згідно акту камеральної перевірки №843/26-15-33-13/ НОМЕР_1 від 19.05.2020 року ГУ ДПС у місті Києві щодо своєчасності сплати до бюджету земельного податку з фізичних осіб за кодом бюджетної класифікації 18010700 земельний податок з фізичних осіб .

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивача, внаслідок прийняття суб`єктом владних повноважень оскаржуваних рішень.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у місті Києві, Головного управління ДФС у місті Києві про визнання протиправними та скасування рішень та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що позивач не є власником земельної ділянки, за нею не проводилась державна реєстрація права власності, права постійного користування чи оренди на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , про що свідчить відсутність відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також ненадання відповідачем на адвокатський запит даних з державного земельного кадастру відносно позивача, таким чином, відповідачем було безпідставно та незаконно прийнято податкові повідомлення-рішення по земельному податку, а також податкові повідомлення-рішення щодо своєчасності сплати земельного податку з фізичних осіб.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивачеві відповідно до договору дарування частини нежилого приміщення від 10.06.2008 №2429 на праві власності належить частина нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , а відтак, ОСОБА_1 , як власник частини нежитлового приміщення за вказаною адресою, є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Позивач надав суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що первинними показниками для розрахунку сум плати за землю є дані Державного земельного кадастру, які ДПС на підставі пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України отримує від органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин. Позивачем зазначено, що на адвокатський запит не було надано даних з Державного земельного кадастру відносно позивача. Також, позивач вважає неправомірним нарахування земельного податку на підставі даних з витягу КП «Кадастр», а зазначає про необхідність такого нарахування саме на підставі даних Державного земельного кадастру.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

09 липня 2008 року ОСОБА_1 на підставі договору дарування частини від нежилого приміщення набула у власність частину нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна позивачеві було видано реєстраційне посвідчення №009995 від 09.07.2008

Право власності/користування на земельну ділянку, на якій розташована частина нежилого приміщення за ОСОБА_1 не оформлено, не зареєстровано належним чином та відомості про таке право власності/користування відсутні у Державному земельному кадастрі.

Надалі, ОСОБА_1 отримала податкові повідомлення-рішення за платежем «земельний податок з фізичних осіб»:

- за 2018 рік: від 14.03.2018 №-2656;

- за 2019 рік: від 16.04.2019 №1-2615;

- за 2020 рік: від 29.04.2020 №-2615.

А також, з результатами камеральних перевірок від 04.12.2019 та 19.05.2020 щодо своєчасності сплати до бюджету земельного податку з фізичних осіб, позивач отримала податкові повідомлення-рішення від 04.12.2019 року №; від 19.05.2020 року № та від 19.05.2020 року №.

Позивач, не погоджуючись з вищевказаними податковими повідомленнями-рішеннями, вважаючи їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Статтею 125 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі статтею 206 Земельного Кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

За приписами пункту 265.1 статті 265 Податкового Кодексу України, податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

У підпункті 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового Кодексу України закріплено, що земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового Кодексу України встановлено, що плата за землю є обов`язковим платежем у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового Кодексу України, платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

За приписами пункту 269.1 статті 269 Податкового Кодексу України, платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Особливості справляння податку суб`єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Підпунктом 271.1.1 пункту 271.1 статті 271 Податкового Кодексу України встановлено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом.

Відповідно до пункту 271.2 статті 271 Податкового Кодексу України, рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру (пункт 286.1 статі 286 Податкового Кодексу України).

Згідно з пунктом 286.5 статті 286 Податкового Кодексу України, нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

В силу вимог пункту 287.1 статті 287 Податкового Кодексу України, власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році

Пунктом 287.6 статті 287 Податкового кодексу України встановлено, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Відповідно до статті 125 Земельного Кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 126 Земельного кодексу України встановлено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 Земельного кодексу України і статтею 377 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до частини 1 статті 377 Цивільного кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Отже, зазначеними вище нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

Тобто, у розумінні вказаних положень платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права. Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або її частину, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Відповідно з моменту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (з дати державної реєстрації такого права), обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку, на якій розміщений такий об`єкт, покладається на особу, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду. Користувач має сплачувати земельний податок за фактичне використання землі.

У даній справі судом встановлено, що позивач у 2008 році стала власником частини нежилого приміщення, за земельну ділянку під яким, оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями: за 2018 рік: від 14.03.2018 №-2656; за 2019 рік: від 16.04.2019 №1-2615 та за 2020 рік: від 29.04.2020 №-2615 нараховано земельний податок.

Вказані обставини підтверджуються копіює договору дарування від 09.07.2008 та копією реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна №009995 від 09.07.2008, які наявні в матеріалах справи.

За таких обставин, незважаючи на те, що позивач не зареєструвала право власності чи користування земельною ділянкою під належними їй на праві власності нежитловими приміщеннями (їх частинами), виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Аналогічний висновок щодо застосування вказаних норм права міститься в постановах Верховного Суду від 21.03.2019 по справі №826/15276/17, від 28.05.2019 у справі №816/352/17, від 03.08.2020 у справі №826/13307/18, від 22.12.2020 року у справі №640/12677/19, від 07.12.2020 року у справі №826/16910/18

За таких обставин, суд погоджується з доводами відповідача, щодо наявності у ОСОБА_1 обов`язку щодо сплати нею земельного податку за земельну ділянку під нежилими, належними їй на праві власності приміщеннями (їх частиною) за адресою: АДРЕСА_2 .

Що стосується розрахунку сум земельного податку, суд зазначає наступне.

Розглядаючи питання правомірності визначення позивачу податкового зобов`язання із земельного податку необхідним є встановлення факту використання відповідачем офіційних відомостей при здійсненні розрахунку податкового зобов`язання.

Відповідно до пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною 1 статті 193 Земельного кодексу України, державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Призначенням державного земельного кадастру, відповідно до статті 194 Земельного кодексу України, є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.

Порядок користування відомостями Державного земельного кадастру регламентований статтею 38 Закону України «Про Державний земельний кадастр» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), згідно якої відомості Держав ного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами у формі:

- витягів з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру;

- довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території) за формулою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру;

- викопіювань з кадастрової карти (плану) та іншої картографічної документації Державного земельного кадастру;

- копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру.

Користування відомостями Державного земельного кадастру може також здійснюватися у формі надання доступу до нього в режимі читання.

Доступ до Державного земельного кадастру в режимі читання надається органам державної влади, органам місцевого самоврядування, органам і підрозділам Служби безпеки України, що здійснюють контррозвідувальну діяльність та боротьбу з тероризмом, банкам та особам, які в установленому законом порядку включені до Державного реєстру сертифікованих інженерів-землевпорядників, Державного реєстру оцінювачів з експертної грошової оцінки земельних ділянок та Державного реєстру сертифікованих інженерів-геодезистів, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку містить усі відомості про земельну ділянку, внесені до Поземельної книги.

Отримання витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку є обов`язковим при вчиненні правочинів щодо земельної ділянки (крім складення заповітів).

Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку видається заявнику в день надходження заяви.

Для здійснення повноважень, визначених законом, органи державної влади та органи місцевого самоврядування користуються відомостями і документами Державного земельного кадастру щодо земель та земельних ділянок, розташованих на відповідній території, на безоплатній основі.

На отримання відомостей Державного земельного кадастру про земельну ділянку мають право, зокрема, органи державної влади та органи місцевого самоврядування для реалізації своїх повноважень, визначених законом.

Витяг з Державного земельного кадастру підписується Державним кадастровим реєстратором, адміністратором центру надання адміністративних послуг, уповноваженою посадовою особою виконавчого органу місцевого самоврядування, нотаріусом та посвідчується його печаткою.

Відповідно до частини 1 статті 20 Закону України «Про Державний земельний кадастр», відомості Державного земельного кадастру є офіційними.

Як свідчать матеріали справи, відповідачем було розраховано суми грошових зобов`язань з земельного податку на підставі даних ПК «Кадастр» проте, враховуючи наведені вище положення законодавства щодо підстав для нарахування земельного податку, суд приходить до висновку, що використання контролюючим органом інформації, що міститься в витязі з бази даних ПК «Кадастр» від 31.05.2018 не є належним способом визначення розмірів, необхідних для розрахунку земельного податку, оскільки останні не являють собою дані Державного земельного кадастру у розумінні як Податкового кодексу України, так і Закону України «Про Державний земельний кадастр».

Водночас, доказів розрахунку сум земельного податку саме на підставі даних Державного земельного кадастру відповідачем суду не надано.

Таким чином, відповідачем, в порушення вимог частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, наведено розрахунки, які містить складові, правильність визначення яких не підтверджена належними, достатніми і достовірними доказами по справі, оскільки відповідачем не надано суду офіційних відомостей з Державного земельного кадастру про нормативно грошову оцінку земель станом на дату прийняття спірного податкового повідомлення-рішення.

В той же час, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає за необхідне відзначити, що у випадку дотримання контролюючим органом законодавчо встановленої процедури нарахування земельного податку, податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу (пункт 287.10 Податкового кодексу України).

Отже, зважаючи на недоведеність та необґрунтованість розрахунків податкового органу щодо розмірів земельного податку, суд приходить до висновку про необхідність скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 14.03.2018 №-2656; від 16.04.2019 №1-2615 та від 29.04.2020 №-2615.

Як наслідок, підлягають також скасуванню податкові повідомлення-рішення від 04.12.2019 року №; від 19.05.2020 року № та від 19.05.2020 року №, прийняті відповідачем за порушення своєчасності сплати грошових зобов`язань, визначених вище наведеним податковими повідомленнями-рішеннями зі сплати земельного податку.

Додатково, суд також зауважує, що матеріали справи свідчать, що податкові повідомлення-рішення від 04.12.2019 року № та від 19.05.2020 року № були прийняті відповідачем за результатами перевірки за один і той самий податковий період, що підтверджується розрахунком штрафних санкцій до акту перевірки від 04.12.2019 №712/26-15-33-13/ та розрахунком штрафних санкцій до акту перевірки від 19.05.2020 №843/26-15-33/, а повторне проведення перевірки за один і той самий період суперечить приписам податкового законодавства, що є додатковою підставою для скасування вказаних податкових повідомлень-рішень.

При цьому, зазначаючи про технічні помилки в інформаційно-телекомунікаційній системі органів ДПС, що начебто зумовили повторне проведення перевірки, відповідач не надає суду доказів відкликання одного з податкових повідомлень-рішень, складених за результатами першої перевірки.

Суд враховує, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36 від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

В Рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

У Рішенні від 27 вересня 2010 року по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» зазначено, що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 9, статті 72, частин 1, 2, 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 840,80 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві № -2656 від 14.03.2018 року, №1-2615 від 16.04.2019 року та Головного управління ДПС у м. Києві №-2615 від 20.04.2020 за кодом бюджетної класифікації 18010700 земельний податок з фізичних осіб.

3. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 04.12.2019 року №, від 19.05.2020 року № та від 19.05.2020 року № щодо своєчасності сплати до бюджету земельного податку з фізичних осіб за кодом бюджетної класифікації 18010700 земельний податок з фізичних осіб.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 840, 80 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві (адреса: адреса: 04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19, ).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова