Справа № 640/26442/20
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2022-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2022 року м. Київ № 640/26442/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю «МІШЕМ»

до Головного управління ДПС у Київській області

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «МІШЕМ» (надалі - позивач) адреса: 08130, Київська область, Києво-Святошинський район, село Петропавлівська-Борщагівка, вулиця Львівська, будинок 3, офіс 46 до Головного управління ДПС у Київській області (надалі - відповідач), адреса: 03151, місто Київ, вулиця Народного ополчення, будинок 5-А в якій позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення № від 13.10.2020;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення № від 13.10.2020.

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивача, внаслідок прийняття суб`єктом владних повноважень оскаржуваних рішень.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «МІШЕМ» до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що у зв`язку з тим, що на підприємстві є власні та орендовані транспортні засоби та спеціальна техніка, яка потребує паливо-мастильних матеріалів, необхідних для її роботи та здійснення господарської діяльності, товариством з обмеженою відповідальністю «МІШЕМ» 08.07.2020 від товариства з обмеженою відповідальністю «ТД «Газтрейд 2004» було отримано дизельне пальне в кількості 130152 літрів на загальну суму 2 106 000, 02 грн з ПДВ та в повному обсязі передано на відповідальне зберігання згідно договору №Х05-25 від 25.05.2020 та акта приймання-передачі від 09.07.2020 товариству з обмеженою відповідальністю «ТВК Діо пласт Україна». Жодних операцій оптового продажу пального товариство з обмеженою відповідальністю «МІШЕМ» не здійснювало, тобто не виникало обов`язку у підприємства отримувати ліцензію. Бензовоз заправив автотранспорт підприємства та без вивантаження палива на території підприємства транспортував транспортні залишки до місяця зберігання та потім з місця зберігання підприємство позаправлялось за потребою, про що є відповідні документи, які контролюючий орган безпідставно не бере до уваги.

Також позивачем зазначено, що ним було подано повідомлення за Формою від 04.09.2020 відносно власних та орендованих транспортних засобів та спеціальної техніки.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що в ході проведення перевірки було встановлено факт реалізації дизельного пального без наявності ліцензії на право оптової торгівлі пальним, а саме товариство з обмеженою відповідальністю «МІШЕМ» було отримано дизельне паливо від товариства з обмеженою відповідальністю «ТД «Газтрейд 2004» та в повному обсязі передано паливо на відповідальне зберігання згідно з договором №Х05-25 від 25.05.2020, чим порушено статтю 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального». Також відповідачем зазначено, що товариством з обмеженою відповідальністю «МІШЕМ» не подано до органу ДПС повідомлення за формою №20-ОПП про зареєстровані об`єкти оподаткування, місця торгівлі або об`єкти, що підлягають оподаткуванню, а саме, на запит перевіряючих органів надано перелік власних та орендованих основних засобів в кількості 30 одиниць, по яким на момент початку перевірки не подано повідомлення за формою 20-ОПП, чим порушено пункт 63.3 статті 63 Податкового кодексу України.

Позивач надав суду відповідь на відзив, в якій наголосив, що товариство з обмеженою відповідальністю «МІШЕМ» не здійснювало жодного продажу паливно-мастильних матеріалів, а переміщення таких матеріалів відбулось для їх зберігання, так як потужності позивача не дозволяють зберігати велику кількість паливно-мастильних матеріалів.

Позивачем також було подано клопотання про долучення письмових доказів до матеріалів справи, разом з яким надано копію постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області, якою закрито справу відносно директора позивача щодо порушення порядку реалізації пального, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

02.09.2020 ГУ ДПС у Київській області проведено фактичну перевірку господарської одиниці товариства з обмеженою відповідальністю «МІШЕМ» за адресою: Києво-Святошинський район, с. Петропавлівська Борщагівка. Вул. Львівська 53, кв. (офіс) 46, за результатами якої було складено Акт фактичної перевірки від 08.09.2020 №1206/1036/05/40121960 (далі - Акт перевірки) .

Актом перевірки встановлено порушення позивачем вимог статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» та пункту 63.3 статті 63 Податкового кодексу України.

На підставі висновків Акта перевірки відповідачем прийнято наступні податкові повідомлення-рішення:

- від 13.10.2020 №002450707, яким до позивача застосовано штрафні санкції за порушення законодавства у сфері виробництва та обігу алкогольних напоїв та тютюну в розмірі 500 000, 00 грн.;

- від 13.10.2020 №, яким до позивача застосовано штрафні санкції за порушення законодавства про патентування, нормативне регулювання обігу готівки та застосування реєстраторів (не подання повідомлень за формою 20-ОПП) в розмірі 30 600, 00 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю "МІШЕМ" не погоджуючись з податковими повідомленнями-рішеннями контролюючого органу, вважаючи їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, звернулось до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Податковим кодексом України та Законом України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» визначено основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального на території України.

Згідно з підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право: проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

У пункті 75.1 ст.75 Податкового кодексу України вказано, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Відповідно до пункту 80.1 статті 80 Податкового кодексу України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Умови та порядок допуску посадових осіб контролюючих органів до проведення документальних виїзних та фактичних перевірок визначені статтею 81 Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав дія їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведенні такої перевірки, копії наказу про проведення перевірки, службового посвідчення осіб (належним чином оформленого відповідним контролюючим органом документа, що засвідчує посадову (службову) особу), які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Пунктом 86.1 статті 86 Податкового кодексу України встановлено, що результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

Так, за результати проведення фактичної перевірки товариства з обмеженою відповідальністю «МІШЕМ» було встановлено, зокрема, порушення позивачем приписів Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального», а саме, оптова торгівля пальним за відсутності ліцензії на право оптової торгівлі пальним.

Так, основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального на території України визначені Законом України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» № 481/95-ВР від 19.12.1995 (із змінами та доповненнями, далі - Закон №481).

Відповідно до статті 1 Закону № 481, оптова торгівля пальним - діяльність із придбання та подальшої реалізації пального із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик суб`єктам господарювання (у тому числі іноземним суб`єктам господарювання, які діють через своє зареєстроване постійне представництво) роздрібної та/або оптової торгівлі та/або іншим особам.

Із викладеного слідує, що для того, щоб господарська діяльність суб`єкта господарювання підпадала під визначення «оптова торгівля пальним», така діяльність має складатись одночасно із двох складових: 1) придбання пального; 2) реалізація пального іншим особам (оптова або роздрібна торгівля).

Як свідчать матеріали справи, відповідач дійшов висновку про порушення позивачем приписів статті 15 Закону №481 з тих підстав, що згідно договору зберігання нафтопродуктів №Х05-25 від 25.05.2020, придбане позивачем пальне у товариства з обмеженою відповідальністю «ТД «Газтрейд 2004», в подальшому було передано на зберігання товариству з обмеженою відповідальністю «ТВК Діо Пласт Україна».

Одна, суд не може погодитись з такими висновками контролюючого органу, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, між товариством з обмеженою відповідальністю «ТВК Діо Пласт Україна» (Зберігач) та товариством з обмеженою відповідальністю «МІШЕМ» (Клієнт) було укладено договір зберігання нафтопродуктів №Х05-25 від 25.05.2020 (далі - Договір), за умовами якого Зберігач зобов`язується за винагороду прийняти від Клієнта на зберігання нафтопродукти, іменовані надалі «Товар», кількість, вид та якість яких погоджується в додатках до цього договору (пункт 1.1 Договору).

Пунктом 1.3 Договору встановлено, що на першу вимогу Клієнта, Зберігач повертає Клієнту переданий йому на зберігання Товар, або за письмовою вказівкою клієнта здійснює відвантаження (або передачу на резервуарах) Товару третій особі - Одержувачу.

Пунктом 1.4 Договору встановлено, що переданий на зберігання Товар не переходить у власність Зберігача.

На відвантажений (або переданий) із зберігання Товар Сторони складають акт передачі із зберігання за підписом двох сторін, а у випадку передачі на резервуарах Зберігача третій Стороні - за підписом трьох сторін (пункт 1.6 Договору).

Відповідно до пункту 1.7 Договору, зберігання Товару здійснюється на складі нафтопродуктів («Нафтобаза») Зберігача, розташованому в Україні.

Відповідно до статті 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому. Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.

Положеннями статті 944 Цивільного кодексу України встановлено, що зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі.

Зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився (стаття 953 Цивільного кодексу України).

Як зазначено вище по тексту рішення, згідно з пунктом 1.4 Договору зберігання, укладеного позивачем з товариством з обмеженою відповідальністю «ТД «Газтрейд 2004», переданий на зберігання Товар не переходить у власність Зберігача.

Таким чином, позивач згідно з укладеним Договором зберігання нафтопродуктів №Х05-25 від 25.05.2020, передає товариству з обмеженою відповідальністю «ТД «Газтрейд 2004» на зберігання пальне, а товариство з обмеженою відповідальністю «ТД «Газтрейд 2004» зберігає таке пальне на власній нафтобазі та повертає зі зберігання пальне позивача на його вимогу і не має права розпоряджатись даним пальним, а може лише повернути пальне зі зберігання його власнику, або уповноваженій ним третій особі, в межах Договору зберігання нафтопродуктів.

За правилами підпункту 14.1.32 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, господарська операція, що здійснюється платником податків і передбачає передачу згідно з договорами схову матеріальних цінностей на зберігання іншій фізичній чи юридичній особі без права використання у господарському обороті такої особи з подальшим поверненням таких матеріальних цінностей платнику податків без зміни якісних або кількісних характеристик

За приписами підпункту 14.1.202 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, продаж (реалізація) товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів. Не вважаються продажем товарів операції з надання товарів у межах договорів комісії (консигнації), поруки, схову (відповідального зберігання), доручення, довірчого управління, оперативного лізингу (оренди), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачі прав власності на такі товари.

Отже, наведеною нормою чітко визначено, що не є продажем товарів операції з надання товарів у межах договорів відповідального зберігання, які не передбачають передачі прав власності на такі товари.

Разом з тим, відповідно до підпункту 14.1.212 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, реалізація підакцизних товарів (продукції) - будь-які операції на митній території України, що передбачають відвантаження підакцизних товарів (продукції) згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами з передачею прав власності або без такої, за плату (компенсацію) або без такої, незалежно від строків її надання, а також безоплатного відвантаження товарів, у тому числі з давальницької сировини, реалізація суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

В контексті наведених вище правових норм, суд зазначає, що в акті перевірки для визначення терміну «реалізація пального», посилання відповідача на підпункт 14.1.212 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України є помилковим, позаяк дана норма надає розширене тлумачення терміну «реалізація пального» , як будь-яка фізична передача пального, лише для застосування до конкретних правовідносин, а саме розділу VI Податкового кодексу України - Акцизний податок.

Правовідносини ж по ліцензуванню оптової торгівлі пальним регулюються Законом №481, тому визначення реалізації пального згідно з підпунктом 14.1.212 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України до цих правовідносин не застосовуються.

Відповідно до статті 1 Закону № 481, терміни «пальне» , «електронна сигарета» , «рідини, що використовуються в електронних сигаретах» , вживаються в Законі у значеннях, наведених у Податковому кодексі України. Натомість, в цьому Законі відсутнє посилання на застосування інших термінів у значеннях, наведених в Податковому кодексі України.

Таким чином, оптова торгівля, шляхом придбання і реалізації пального, в розумінні статті 1 Закону № 481, можлива лише шляхом набуття суб`єктом господарювання пального у власність, і, відповідно, подальшої передачі права власності на пальне іншому суб`єкту господарювання, на підставі певних господарських договорів, як приклад договір купівлі-продажу, чи договір поставки, тощо.

Відповідно до п. 231.3 ст. 231 Податкового кодексу України, особа, яка реалізує пальне або спирт етиловий, зобов`язана скласти акцизну накладну в двох примірниках у разі реалізації пального або спирту етилового:

а) з акцизного складу до іншого акцизного складу, в тому числі через трубопровід або з використанням акцизного складу пересувного, у разі якщо до реалізації пального або спирту етилового такий інший акцизний склад уже відомий;

б) з акцизного складу до акцизного складу пересувного;

в) з акцизного складу пересувного до іншого акцизного складу пересувного;

г) з акцизного складу пересувного до акцизного складу.

Водночас, матеріали справи не містять доказів укладання між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «ТД «Газтрейд 2004» договорів, які б передбачали перехід права власності на пальне, оплату такого пального та складання акцизних накладних на таке пальне, натомість, роблячи висновки про порушення позивачем статті 15 Закону №481 відповідач посилається лише на Договір зберігання нафтопродуктів, не досліджуючи при цьому реальних умов передачі пального, які б свідчили про здійснення операцій з оптової торгівлі пальним.

За таких обставин, суд вважає недоведеними висновки податково органу, які стали підставою для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 13.10.2020 №002450707, яким до позивача застосовано штрафні санкції за порушення законодавства у сфері виробництва та обігу алкогольних напоїв та тютюну в розмірі 500 000, 00 грн., а тому суд вважає оскаржуване рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Що стосується податкового повідомлення-рішення від 13.10.2020 №, яким до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 30 600, 00 грн. за неподання повідомлень за формою 20-ОПП, суд зазначає наступне.

Так, відповідачем встановлено, що позивачем не подано до органу ДПС повідомлення за формою №20-ОПП про зареєстровані об`єкти оподаткування, місця торгівлі або об`єкти, що підлягають оподаткуванню, а саме, на запит перевіряючих органів надано перелік власних та орендованих основних засобів в кількості 30 одиниць, по яким на момент початку перевірки не подано повідомлення за формою 20-ОПП, чим порушено пункт 63.3 статті 63 Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 63.3 статті 63 Податкового кодексу України, з метою проведення податкового контролю платники податків підлягають реєстрації або взяттю на облік у контролюючих органах за місцезнаходженням юридичних осіб, відокремлених підрозділів юридичних осіб, місцем проживання особи (основне місце обліку), а також за місцем розташування (реєстрації) їх підрозділів, рухомого та нерухомого майна, об`єктів оподаткування або об`єктів, які пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (неосновне місце обліку).

Об`єктами оподаткування і об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням, є майно та дії, у зв`язку з якими у платника податків виникають обов`язки щодо сплати податків та зборів. Такі об`єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідним розділом цього Кодексу.

Платник податків зобов`язаний стати на облік у відповідних контролюючих органах за основним та неосновним місцем обліку, повідомляти про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, контролюючі органи за основним місцем обліку згідно з порядком обліку платників податків.

Згідно з пунктом 8.1 Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 №1588 (далі по тексту - Порядок №1588), платник податків зобов`язаний повідомляти про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, контролюючий орган за основним місцем обліку у порядку, встановленому цим розділом.

Об`єктами оподаткування і об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (далі - об`єкти оподаткування), є майно та дії, у зв`язку з якими у платника податків виникають обов`язки щодо сплати податків та зборів. Такі об`єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідними розділами Податкового кодексу України (пункт 8.2 Порядку №1588).

Якщо у платника податків відбувається реєстрація, створення чи відкриття об`єкта оподаткування на території адміністративно-територіальної одиниці, де він не перебуває на обліку, то такий платник податків зобов`язаний стати на облік за неосновним місцем обліку у контролюючому органі за місцезнаходженням такого об`єкта у порядку, визначеному розділом VII цього Порядку (пункт 8.3 Порядку №1588).

Відповідно до пункту 8.4 Порядку №1588, повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, за формою № 20-ОПП подається протягом 10 робочих днів після їх реєстрації, створення чи відкриття до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків.

Отже, платник податків зобов`язаний подавати повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, за формою №20-ОПП кожного разу після реєстрації, створення чи відкриття нових об`єктів оподаткування або об`єктів, пов`язаних з оподаткуванням або через які провадиться діяльність.

Позивач не заперечує, що має на балансі власні транспортні засоби та орендовані транспортні засоби, перелік яких також наведено позивачем на сторінці 2 позовної заяви.

Разом з тим, позивач стверджує, що ним було подано повідомлення за формою від 04.09.2020, що начебто підтверджується квитанцією від 04.09.2020.

Проте, дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивачем лише 22.09.2020, тобто вже після проведення фактичної перевірки та встановлення порушень, було подано повідомлення за формою 20-ОПП, яке містить перелік орендованих позивачем основних засобів, про що також свідчить квитанція №1 від 22.09.2020, водночас, доказів подання повідомлення за формою 20-ОПП на власні основні засоби та до моменту проведення фактичної перевірки - матеріали справи не містять.

Таким чином, враховуючи, що позивачем станом на момент проведення перевірки не було подано до податкового органу за місцем реєстрації повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, або через які провадиться діяльність за формою №20-ОПП, при цьому, в перевірений період позивач при здійсненні підприємницької діяльності використовував власні та орендовані транспортні засоби та спеціальну техніку, суд приходить до висновку про обґрунтованість висновків відповідача в цій частині та відсутність підстав для скасування податкового повідомлення-рішення від 13.10.2020 №.

Отже, беручи до уваги викладені вище обставини та зазначені вище висновки, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування не виконано та не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваних дій з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи копії платіжного доручення, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено було сплачено судовий збір у розмірі 8 408, 00 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 4 204, 00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Що стосується відшкодування витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом частини 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частинами 6, 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження ).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 05 липня 2012 року № 5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Тобто, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 05 липня 2012 року № 5076-VI ).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 05 липня 2012 року № 5076-VI ).

У висновку ЄСПЛ, викладеному у пункті 95 рішення у справі Баришевський проти України (Заява № 71660/11), у пункті 80 рішення у справі Двойних проти України (Заява №72277/01), у пункті 88 рішення у справі Меріт проти України (Заява №66561/01), суд зазначив, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим, а у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (Заява №58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну ціну.

Ознайомившись з наявними в матеріалах справи документами, судом встановлено, що позивачем на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу було надано до суду наступні документи: розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу згідно договору про надання правової допомоги від 21.10.2020; копію ордеру від 23.10.2020; копію договору про надання правової допомоги від 21.10.2020 №21/2 так копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Дослідивши розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу згідно договору про надання правової допомоги від 21.10.2020 судом встановлено, що такий розрахунок мітить наступні складові:

- консультація 2 години 1000 грн.;

- вивчення та правовий аналіз матеріалів справи, підготовка процесуальної тактики 4 години 2000 грн.;

- підготовка процесуальних документів 8 годин 3000 грн.;

- представництво в суді 4000 грн.

Разом з тим, суд зауважує, що розгляд даної справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи та без проведення судових засідань, а тому наведений розрахунок в частині витрат за представництво в суді не відповідає фактичним обставинам та не є обґрунтованим.

Окрім того, позивачем не надано суду квитанцію чи інший платіжний документ, який би підтверджував сплату позивачем витрат на правову допомогу в заявленому розмірі - 10 000, грн., а договір про надання правової допомоги не містить умов щодо здійснення оплати послуг за фактом їх виконання або після прийняття рішення у справі.

Отже, враховуючи необґрунтованість розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу згідно договору про надання правової допомоги від 21.10.2020, а також відсутність платіжного документа, який би підтверджував оплату позивачем послуг адвоката, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування товариству з обмеженою відповідальністю «МІШЕМ» витрат на правову допомогу в розмірі 10 000, 00 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «МІШЕМ» до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення Головного управління ДПС у Київській області № від 13.10.2020.

3. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

4. Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю «МІШЕМ» (адреса: 08130, Київська область, Києво-Святошинський район, село Петропавлівська-Борщагівка, вулиця Львівська, будинок 3, офіс 46, ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 4 204, 00 грн (чотири тисячі двісті чотири гривні) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області (адреса: 03151, місто Київ, вулиця Народного ополчення, будинок 5-А, ).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова