Справа № 640/14422/20
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2022-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2022 року м. Київ № 640/14422/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрівської Н.А., розглянувши у спрощеному провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до1. Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації;
2. Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат
провизнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації (далі по тексту - відповідач 1, Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської РДА), Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат (далі по тексту - відповідач 2, КМЦ по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат), у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської РДА та КМЦ по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат щодо позбавлення права на отримання щорічної (за 2019 рік) разової грошової допомоги на оздоровлення за нормами, встановленими чинним законодавством України;

- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської РДА нарахувати щорічну допомогу на оздоровлення за 2019 рік за нормами 4-х мінімальних заробітних плат із визначенням розміру мінімальної заробітної плати на момент виплати допомоги та надати список - розпорядження на виплату такої допомоги Київському міському Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат. На день подання позову ця сума складає 18892 гривні (4723x4);

- стягнути з КМЦ по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, на підставі списку - розпорядження Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації виплатити належної щорічної допомоги на оздоровлення за 2018 рік за нормами 4-х мінімальних заробітних плат в сумі - 18892,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на обов`язок відповідачів виплачувати щорічно допомогу на оздоровлення позивачу як інваліду ІІІ групи, учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується наданими доказами.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/14422/20 та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (письмового провадження).

Відповідачем 1 подано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської РДА не погоджується із заявленими позовними вимогами, оскільки позивачу нараховано та виплачено щорічну допомогу на оздоровлення відповідно до розміру, встановленого постановою КМУ від 12 липня 2005 року №562, а дії відповідача 1 в межах спірних відносин є правомірними.

Відповідачем 2 подано відзив на позовну заяву, у якому КМЦ по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат не погоджується із заявленими позовними вимогами, оскільки щорічна допомога на оздоровлення виплачується у порядку та розмірах, встановлених КМУ, які є чинними і не були визнані неконституційними. Отже, починаючи з 01 січня 2015 року стаття 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не містить положень щодо виплати щорічної грошової допомоги на оздоровлення учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у розмірі 5 мінімальних заробітних плат. Позивачу нараховано та виплачено щорічну допомогу на оздоровлення відповідно до розміру, встановленого положеннями законодавства.

Ознайомившись із письмово викладеними доводами учасників справи, дослідивши подані документи і матеріали, суд встановив такі обставини справи.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є інвалідом ІІІ групи (категорія 1) та має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відповідно до посвідчення серія НОМЕР_1 , виданого 27 березня 2019 року.

Вважаючи дії відповідача щодо відмови здійсненні доплати щорічної допомоги на оздоровлення за 2019 рік в розмірі встановленому статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» протиправними, позивачка звернулася до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорії зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту населення визначені та закріплені в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ (далі по тексту - Закон №796-ХІІ).

Суд зазначає, що редакцією частини четвертої статті 48 Закону №796-ХІІ до 01 січня 2006 року була передбачена виплата щорічної допомоги на оздоровлення інвалідам ІII групи в розмірі п`яти мінімальних заробітних плат.

В подальшому дію цієї норми в частині виплати компенсацій і допомоги у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати зупинено на 2006 рік згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» від 20 грудня 2005 року №3235-IV.

Також дію цієї норми в частині виплати компенсацій і допомоги у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати було зупинено й на 2007 рік згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» від 19 грудня 2006 року №489-V, що згодом було визнано таким, що не відповідає Конституції України(є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року №6-рп/2007).

Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року № 107-VI текст статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ було викладено в редакції, яка передбачала, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», якими викладено в новій редакції статтю 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ про те, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, - визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Згідно зі статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції, чинній після визнання зазначеним рішенням Конституційного Суду України неконституційними змін, внесених Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року №107-VI, щорічна допомога на оздоровлення інвалідам ІII групи виплачується в розмірі 4 мінімальних заробітних плат.

Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати.

В подальшому, Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII були внесені зміни, зокрема, до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та вказану статтю викладено у редакції, згідно якої одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, дітям-інвалідам, сім`ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, батькам померлого, щорічна допомога на оздоровлення виплачується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Згідно із Прикінцевими положеннями Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII, в зазначеній частині цей Закон набирає чинності із 01 січня 2015 року.

При цьому, розділ VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України від 08 липня 2010 року № 2456-VI було доповнено пунктом 26 згідно із Законом України № 79-VIII від 28 грудня 2014 року, яким установлено, що норми і положення, зокрема, статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Вказані зміни до Розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України також набрали чинності 01 січня 2015 року.

Тобто, починаючи з 01 січня 2015 року стаття 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не містить положень щодо виплати щорічної разової грошової допомоги на оздоровлення учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії у розмірі 4 мінімальних заробітних плат. Зазначені зміни не визнані неконституційними та є чинними.

Таким чином нормами Законів України від 28 грудня 2014 року №76-VIII та № 79-VIII, які набрали чинності 01 січня 2015 року, встановлено спеціальні правила застосування з 01 січня 2015 року, зокрема, статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідно до яких при здійсненні передбачених ними виплат застосовуються їх розміри, встановлені Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів всіх рівнів та бюджету Пенсійного фонду, тобто по-іншому врегульовано спірні відносини.

Так, згідно з частиною другою статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції від 21 квітня 2016 року № 1339-VIII) щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, які брали участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 1, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, громадянам, які брали участь у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 2 або 3, дітям-інвалідам, інвалідність яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою.

Згідно з частиною третьою статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції від 21 квітня 2016 року № 1339-VIII) компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною другою статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції від 06 червня 2017 року № 2082-VIII) щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, які брали участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 1, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, громадянам, які брали участь у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 2 або 3, дітям-інвалідам, інвалідність яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, кожній дитині, яка втратила одного з батьків внаслідок Чорнобильської катастрофи, та евакуйованим із зони відчуження у 1986 році.

Згідно з частиною 3 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції від 06 червня 2017 року № 2082-VIII) компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються в порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України.

При цьому, розмір виплат щорічної допомоги на оздоровлення передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року №562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідно до якої розмір щорічної допомоги на оздоровлення для інвалідів третьої групи становить 90,00 грн, які було виплачено позивачу за 2018 та 2019 рік, що не заперечується сторонами.

Суд зазначає, що позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів того, що вказані сумі виплачені не були.

Наведене в сукупності дозволяє суду дійти висновку про те, що здійснюючи у 2018 та 2019 роках нарахування та виплату позивачу щорічної допомоги на оздоровлення, як інваліду третьої групи, у розмірі 90,00 грн за 2018 та за 2019 роки відповідач діяв на підставі та у спосіб, що визначені чинним законодавством.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що рішенням Конституційного суду України від 25 січня 2012 року № 3рп/2012 у справі за конституційним поданням Управління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частини першої, другої та третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв`язку з окремими положеннями Конституції України встановлено, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, якими регулюються бюджетні відносини, зокрема питання соціального захисту за рахунок Державного бюджету України, є складовою бюджетного законодавства відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України.

Отже, виплата щорічної допомоги на оздоровлення, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року №562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідно до якої відповідач здійснив виплату щорічної допомоги на оздоровлення позивачу, здійснена відповідачем правомірно, оскільки іншого розміру такої допомоги у 2018 році та у 2019 році не встановлено, а стаття 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 01 січня 2015 року, не визначає розміру такої допомоги.

Таким чином, враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про те, що у відповідача 1 не було правових підстав для нарахування допомоги на оздоровлення у розмірах інших, ніж встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року №562.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України» від 07 листопада 2013 року, висловив правову позицію, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу №1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акта, яким встановлено таке право власності. Суд зауважив, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначив, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою.

Крім того, згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в рішенні «Велікода проти України» від 03 червня 2014 року, законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Відтак, нарахування та виплата позивачу щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі згідно вимог чинної на даний час постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року №562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не норм статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що діяли до 01січня 2015 року, не суперечить положенням частини третьої статті 22 Конституції України.

Аналіз наведених норм законодавства та встановлені судом обставини у справі дозволяють суду дійти висновку про те, що відповідачі, проводячи нарахування та виплату позивачу допомоги на оздоровлення, як постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, інваліду ІІІ групи, діяли відповідно до норм чинного законодавства України, правильно застосувавши нормативно-правовий акт Кабінету Міністрів України, що регулює розміри виплати вказаної допомоги на оздоровлення.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Згідно з частиною першою статті 9, статтею 72, частинами першою, другою, п`ятою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачами доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 2, 5-11, 73-77, 90, 139, 241-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному статтями 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України протягом 30 днів з моменту складення повного тексту

Суддя Н.А. Добрівська