Справа № 640/7931/21
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2022-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2022 року м. Київ № 640/7931/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю

секретаря судового засідання Чемериса М.С. (за дорученням судді), розглянувши у

порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доНаціонального технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського»
прозобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» (далі - відповідач, НТУУ «КПІ імені Ігоря Сікорського»), в якому просить суд зобов`язати Національний технічний університет України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» протягом п`яти робочих днів з дня набрання чинності рішенням суду надати інформацію щодо результатів проведення Юридичною фірмою «Ілляшев та партнери» незалежної юридичної експертизи укладених університетом інвестиційних договорів, про яку вказано на офіційному веб-сайті Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» за посиланням https://kpi.ua/2019-kp1-2 у вигляді Юридичного висновку - Меморандуму, який містить детальні висновки і ґрунтовний опис проведених юридичних процедур, разом з усіма додатками.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначає, що 04.02.2021 надіслав на адресу Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» запит про надання публічної інформації, в якому просив надати інформацію щодо результатів проведення правової експертизи укладених університетом інвестиційних договорів, виконаної за Договором № БО-998 про проведення правової експертизи документів від 27.11.2018, укладеного між відповідачем та Юридичною фірмою «Ілляшев та Партнери»; на вказаний запит відповідач надав лист-відповідь № ВихЗПІ/3010.03/3010.03/4/2021 від 10.02.2021, яким було відмовлено у наданні запитуваної інформації з огляду на договір про конфіденційність змісту юридичного висновку, який підписаний між сторонами; відповідно до інформації, яка розміщена на офіційному веб-сайті відповідача, між ним та Юридичною фірмою «Ілляшев та Партнери» укладений Договір № БО-998 від 27.11.2018 про проведення правової експертизи документів; на підставі вищевказаного договору Юридичною фірмою «Ілляшев та Партнери» було проведено перевірку дотримання відповідачем вимог законодавства при виконанні будівельних робіт з будівництва об`єктів містобудування, що знаходяться на земельних ділянках з кадастровими номерами: :69:086:0005, :69:077:0047, :69:063:0001, :69:081:0005; зазначені земельні ділянки є об`єктами державної власності, замовником послуг є Національний технічний університет України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» - державний заклад вищої освіти, розпорядник бюджетних коштів, тому, на думку позивача, є справедливим ознайомлення із даними юридичними висновками; положеннями Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено правові підстави для звернення із запитом на отримання публічної інформації та обов`язок розпорядників інформації надати її запитувачу; оскільки у відповідь на запит про отримання публічної інформації позивач отримав відмову, тому вказану відмову вважає протиправною та звертається із даним позовом до суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу було передано судді Пащенку К.С.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.03.2021 позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху; позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

Позивач усунув недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.03.2021.

01.04.2020 ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва було відкрито провадження в адміністративній справі № 640/7931/21 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників справи та проведення судового засідання.

05.05.2021 до Окружного адміністративного суду м. Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог з огляду на таке. Відповідачем не заперечується той факт, що Національний технічний університет України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» є розпорядником інформації, як юридична особа, що фінансується з державного бюджету на підставі п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації»; однак, запитувана позивачем інформація не є публічною в розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації», оскільки відповідно до умов Договору № БО-998 про проведення правової експертизи документів від 27.11.2018, публічною інформацією може розглядатися договір, акт наданих послуг, платіжне доручення - як документи, що містять інформацію стосовно використаних бюджетних коштів; запитувана позивачем інформація не стосується використання бюджетних коштів, а тому не є такою, що має бути наданою на запити фізичних чи юридичних осіб (на підставі п. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації»); запитувана позивачем інформація є об`єктом авторського права, оскільки була створена в результаті інтелектуальної, творчої діяльності та містить щодо здійсненого дослідження формування власного авторського узагальнення із притаманними йому оригінальністю та неповторністю і була надана відповідачу для внутрішнього використання; позовні вимоги стосуються інформації, яка позивачем не запитувалася, оскільки на запит позивача на отримання публічної інформації, йому була надана відповідь у запитуваному обсязі.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

04.02.2021 ОСОБА_1 звернувся із запитом на отримання публічної інформації до Ректора Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського», в якому з посиланнями на положення Закону

України «Про доступ до публічної інформації» просив надати результати проведення незалежної юридичної експертизи укладених університетом інвестиційних договорів.

Листом за вих. № ЗПІ/3010.03/3010.03/4/2021 від 10.02.2021 Національний технічний університет України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» повідомив позивачу, що відповідно до умов договору про проведення правової експертизи документів, а також юридичного висновку, наданого в результаті виконання вказаного договору, зміст юридичного висновку є конфіденційною інформацією та не підлягає поширенню серед третіх осіб. Відповідно, Університет не в праві порушувати умови договору та юридичного висновку, поширюючи зміст цих документів.

Разом з тим, позивачу вищевказаним листом було надано зміст юридичних висновків, наданих Юридичною фірмою «Ілляшев та партнери»:

- земельні ділянки відведені та використовуються відповідно до цільового та функціонального призначень та у порядку, визначеному чинним законодавством України;

- договори укладено у спосіб, формі та у відповідності до вимог, встановлених чинним законодавством України, й підписані особами, які діяли в межах повноважень, встановлених Статутом Університету та законодавством України за погодженням Міністерства освіти і науки України;

- забудова земельних ділянок (проектна робота, виконання будівельних робіт, введення об`єктів в експлуатацію тощо) проведено згідно з вимогами, визначеними чинним законодавством України.

Позивач зазначає, що відмова у наданні запитуваної публічної інформації є необґрунтованою, адже відсутня сукупність вимог, визначених Законом України «Про доступ до публічної інформації», що, на думку позивача, є порушенням його прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 40 Конституції України встановлено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Зазначена норма кореспондується із ст. 34 Конституції України, якою передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації регулює Закон України «Про інформацію».

Статтею 5 Закону України «Про інформацію» встановлено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Положеннями ст. 9 Закону України «Про інформацію» обумовлено, що всі громадяни України, юридичні особи і державні органи мають право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення та зберігання відомостей, необхідних їм для реалізації ними своїх прав, свобод і законних інтересів, здійснення завдань і функцій.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, регламентується Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Статтею 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.

За приписами ст. 12 Закону України «Про доступ до публічної інформації» суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Відповідно до пп. 4 ч. 2 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» до розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють, зокрема, іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» на розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами.

Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновків, що визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона по своїй суті є заздалегідь готовим зафіксованим на певному носії продуктом. Отримувати та/або створювати такий продукт може виключно суб`єкт владних повноважень у процесі здійснення ним своїх владних управлінських функцій. У подальшому володіти цим продуктом може будь-який розпорядник публічної інформації, навіть якщо він не є суб`єктом владних повноважень.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 817/1432/15 (адміністративне провадження № К/9901/1462/18).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем 04.02.2021 було подано запит на отримання публічної інформації, яка стосується результатів проведення правової експертизи укладених університетом інвестиційних договорів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту. Клопотання про термінове опрацювання запиту має бути обґрунтованим. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Статтею 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлені випадки відмови в задоволенні запиту на інформацію.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Відповідно до п. 1.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» аналіз визначення поняття «публічна інформація» та переліку розпорядників публічної інформації, закріпленого у статті 13 Закону № 2939-VI, свідчить, що публічною інформацією є відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях: уся інформація, що перебуває у володінні суб`єктів владних повноважень, тобто органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, органів влади Автономної Республіки Крим, інших суб`єктів, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання (пункт 1 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI); інформація щодо використання бюджетних коштів юридичними особами, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим (пункт 2 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI); інформація, пов`язана з виконанням особами делегованих повноважень суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг (пункт 3 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI); інформація щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них, якщо йдеться про суб`єктів господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями (пункт 4 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI); інформація про стан довкілля; якість харчових продуктів і предметів побуту; аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян; інша інформація, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідна інформація) (частина друга статті 13 Закону № 2939-VI).

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації» рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити:

1) відмову в задоволенні запиту на інформацію;

2) відстрочку задоволення запиту на інформацію;

3) ненадання відповіді на запит на інформацію;

4) надання недостовірної або неповної інформації;

5) несвоєчасне надання інформації;

6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону;

7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд зазначає, що позивачем 04.02.2021 було подано запит на отримання публічної інформації, яка стосується результатів проведення правової експертизи укладених університетом інвестиційних договорів.

У наданій позивачу відповіді листом за вих. № ЗПІ/3010.03/3010.03/4/2021 від 10.02.2021 Національний технічний університет України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» повідомив позивачу, що відповідно до умов договору про проведення правової експертизи документів, а також юридичного висновку, наданого в результаті виконання вказаного договору, зміст юридичного висновку є конфіденційною інформацією та не підлягає поширенню серед третіх осіб. Відповідно, Університет не в праві порушувати умови договору та юридичного висновку, поширюючи зміст цих документів.

Разом з тим, позивачу вищевказаним листом було надано зміст юридичних висновків, наданих Юридичною фірмою «Ілляшев та партнери»:

- земельні ділянки відведені та використовуються відповідно до цільового та функціонального призначень та у порядку, визначеному чинним законодавством України;

- договори укладено у спосіб, формі та у відповідності до вимог, встановлених чинним законодавством України, й підписані особами, які діяли в межах повноважень, встановлених Статутом Університету та законодавством України за погодженням Міністерства освіти і науки України;

- забудова земельних ділянок (проектна робота, виконання будівельних робіт, введення об`єктів в експлуатацію тощо) проведено згідно з вимогами, визначеними чинним законодавством України.

Основною підставою для звернення до суду з цим позовом, є незгода позивача з отриманою відповіддю, наданою Національним технічним університетом України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» листом від 10.02.2021, зокрема щодо ненадання копій документів, які фіксували результати проведення Юридичною фірмою «Ілляшев та партнери» експертизи укладених Університетом інвестиційних договорів.

Листом за вих. № 91675 від 09.03.2021 Юридична фірма «Ілляшев та Партнери» зокрема повідомила відповідачу про те, що юридичний висновок, складений за Договором № БО-998 від 27.11.2018 про проведення правової експертизи документів, укладений між Юридичною фірмою «Ілляшев та Партнери» та Національним технічним університетом України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» є об`єктом авторського права та відповідно до ст. 8 Закону України «Про авторське права і суміжні права» та ст. 433 Цивільного кодексу України. Майнові права інтелектуальної власності на твір належать Юридичній фірмі «Ілляшев та Партнери», і остання, як власник таких прав, має:

- виключне право дозволяти використання твору;

- право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання (ч. 1 ст. 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права», ч. 1 ст. 440 Цивільного кодексу України).

Юридичний висновок був наданий Університету для внутрішнього використання (для прийняття управлінських рішень) та не підлягає поширенню серед третіх осіб відповідно до умов Договору про конфіденційність. Розкриття та передача Юридичного висновку третім особам без згоди Юридичної фірми буде порушенням майнових прав Юридичної фірми та Договору. При цьому Юридична фірма надає згоду на розкриття та передачу третім особам ключових висновків, до яких дійшла при проведенні правової експертизи документів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації» конфіденційна інформація - це інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону.

Отже, до конфіденційної інформації не може бути віднесена інформація щодо умов постачання послуг, якщо розпорядником такої інформації є суб`єкт, який наділений спеціальними чи виключними правами.

В той же час, відповідно до ст. 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону до службової може належати така інформація: 1) що міститься в документах суб`єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов`язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень; 2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.

Документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф «для службового користування». Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Законом України «Про авторське право і суміжні права» охороняються особисті немайнові права і майнові права авторів та їх правонаступників, пов`язані із створенням та використанням творів науки, літератури і мистецтва - авторське право, і права виконавців, виробників фонограм і відеограм та організацій мовлення - суміжні права.

Згідно ст. 7 Закону України «Про авторське право і суміжні права» суб`єктами авторського права є автори творів, зазначених у частині першій статті 8 цього Закону, їх спадкоємці та особи, яким автори чи їх спадкоємці передали свої авторські майнові права.

Статтею 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права» унормовано, що об`єктами авторського права є твори у галузі науки, літератури і мистецтва, а саме:

1) літературні письмові твори белетристичного, публіцистичного, наукового, технічного або іншого характеру (книги, брошури, статті тощо);

2) виступи, лекції, промови, проповіді та інші усні твори;

3) комп`ютерні програми;

4) бази даних;

5) музичні твори з текстом і без тексту;

6) драматичні, музично-драматичні твори, пантоміми, хореографічні та інші твори, створені для сценічного показу, та їх постановки;

7) аудіовізуальні твори;

8) твори образотворчого мистецтва;

9) твори архітектури, містобудування і садово-паркового мистецтва;

10) фотографічні твори, у тому числі твори, виконані способами, подібними до фотографії;

11) твори ужиткового мистецтва, у тому числі твори декоративного ткацтва, кераміки, різьблення, ливарства, з художнього скла, ювелірні вироби тощо;

12) ілюстрації, карти, плани, креслення, ескізи, пластичні твори, що стосуються географії, геології, топографії, техніки, архітектури та інших сфер діяльності;

13) сценічні обробки творів, зазначених у пункті 1 цієї частини, і обробки фольклору, придатні для сценічного показу;

14) похідні твори;

15) збірники творів, збірники обробок фольклору, енциклопедії та антології, збірники звичайних даних, інші складені твори за умови, що вони є результатом творчої праці за добором, координацією або упорядкуванням змісту без порушення авторських прав на твори, що входять до них як складові частини;

16) тексти перекладів для дублювання, озвучення, субтитрування українською та іншими мовами іноземних аудіовізуальних творів;

17) інші твори.

Охороні за цим Законом підлягають всі твори, зазначені у частині першій цієї статті, як оприлюднені, так і не оприлюднені, як завершені, так і не завершені, незалежно від їх призначення, жанру, обсягу, мети (освіта, інформація, реклама, пропаганда, розваги тощо).

Згідно п.п. 3, 4, 9 ч. 3 ст. 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» визначено, що виключне право автора (чи іншої особи, яка має авторське право) на дозвіл чи заборону використання твору іншими особами дає йому право дозволяти або забороняти: публічну демонстрацію і публічний показ; будь-яке повторне оприлюднення творів, якщо воно здійснюється іншою організацією, ніж та, що здійснила перше оприлюднення; подання своїх творів до загального відома публіки таким чином, що її представники можуть здійснити доступ до творів з будь-якого місця і у будь-який час за їх власним вибором.

Беручи до уваги, що юридичний висновок, складений за Договором № БО-998 від 27.11.2018 про проведення правової експертизи документів, є інформацією, доступ до якої обмежено юридичною особою, що має виключні майнові права на нього на території України, відмова відповідача його надати є обґрунтованою.

Також суд зазначає, що відповідно до пп. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів.

А в силу приписів ч. 3 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» на розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами.

Тобто, на відповідача, як розпорядника інформації відповідно до даної норми законодавства, вимоги вищезазначеного Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання інформації стосовно використання бюджетних коштів.

Позивач просив надати йому інформацію виключно щодо результатів проведеної правової експертизи укладених Національним технічним університетом України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» інвестиційних договорів.

Таким чином, запитувана позивачем інформація не стосується використання бюджетних коштів в розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації», а тому не є такою, що має бути надана відповідачем на запит на отримання публічної інформації.

Суд також звертає увагу на те, що у відповідності до запиту на отримання публічної інформації від 04.02.2021, ОСОБА_1 просив надати результати перевірки правової експертизи укладених університетом інвестиційних договорів, виконаної за Договором № БО-998 від 27.11.2018 про проведення правової експертизи документів. У відповідь на запит, відповідачем було надано позивачу інформацію про результати вказаної перевірки, які були викладені у вигляді коротких висновків, що відповідає межам дозволеного Юридичною фірмою «Ілляшев та Партнери» розповсюдження.

У поданому до суду позові позивач просить суд зобов`язати Національний технічний університет України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» надати інформацію щодо результатів проведення Юридичною фірмою «Ілляшев та партнери» незалежної юридичної експертизи укладених університетом інвестиційних договорів у вигляді Юридичного висновку - Меморандуму, який містить детальні висновки і ґрунтовний опис проведених юридичних процедур, разом з усіма додатками.

Суд вважає, що на запит позивача на отримання публічної інформації від 04.02.2021, відповідачем було надано відповідь у межах запиту. Водночас заявлені позовні вимоги стосуються інформації, яка позивачем не запитувалася.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що надаючи відповідь у формі листа від 10.02.2021 № ЗПІ/3010.03/3010.03/4/2021 на запит позивача від 04.02.2021, Національний технічний університет України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського», діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і Законами України, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про зобов`язання його надати повну інформацію, що запитувалася згідно запиту, з огляду на їх необґрунтованість.

У силу ч. ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами 1 та 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Аналіз наведених норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що завданням судочинства є вирішення судом спору з метою ефективного захисту порушеного права.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

Також при вирішенні цієї справи судом береться до уваги висновок ЄСПЛ, викладений у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003, у якому вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на все викладене вище та виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, то питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 9, 72-78, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Суддя К.С. Пащенко