Справа № 461/2685/22
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2022-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2022 рокуЛьвівСправа № 461/2685/22 пров. № А/857/9920/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Сеника Р.П.,

секретаря судового засідання Максим Х.Б.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника Громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова (головуючий суддя Волоско І.Р.), ухвалене у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Львові 02 червня 2022 року у справі №461/2685/22 за позовом Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області до Громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України,

В С Т А Н О В И В:

02.06.2022 Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області звернулось в суд з позовом до Громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 , просило затримати громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на шість місяців.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02 червня 2022 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції входив з того, що існує ризик втечі відповідача та уникнення ним примусового видворення. Суд першої інстанції вказав, що відповідач перебуває на території України без відповідних законних підстав, а тому є всі правові підстави для задоволення позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 представник Громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Галицького районного суду м.Львова від 02 червня 2022 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що позивачем не надано ніяких доказів стосовно того, що відповідачем не виконане рішення про примусове повернення до країни походження, як і не подано належних доказів щодо того, що він ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення. Скаржник вказує, що не наведено доказів, що позивачем вживались заходи щодо прийняття рішення про примусове повернення відповідача до країни походження та зазначає, що позивачем ніде не наведено доказів щодо неможливості ідентифікувати особу відповідача, оскільки як вбачається з оскаржуваного рішення особа відповідача на час судового засідання була встановлена і сумнівів щодо країни походження відповідача, належності особистих даних його особі у позивача не виникало. Вказує, що ніяких заходів щодо надання правової допомоги відповідачу не вживалось.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що при затриманні відповідач не мав при собі будь-яких оригіналів документів, що дають право на виїзд з України та необхідних для його ідентифікації, а за інформацією працівників Служби безпеки України існував ризик втечі. Зазначає, що відповідач прибув з території держави агресора та незаконно перебував на території України.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, представник позивача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, 02 червня 2022 року в ході реалізації заходів, спрямованих на виявлення іноземних громадян, які ухиляються від виїзду з України після закінчення встановленого строку перебування на території України, а також іноземців, які ухиляються від виконання рішення про примусове повернення спільно з працівниками Служби безпеки України та працівниками відділу міграційного контролю та адміністративного провадження Головного управління ДМС у Львівській області був виявлений та затриманий громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив правила перебування іноземців та осіб без громадянства на території України. ОСОБА_2 перевищив дозволений строк свого перебування на території України - більше 90 днів протягом 180 днів, чим порушив пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України» від 15.02.2012 № 150.

Оскільки ОСОБА_2 перебуває на території України незаконно, у нього відсутні будь-які документи, що дають право на виїзд з України, а також існує великий ризик втечі та уникнення примусового видворення, Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області звернулось з позовом до суду щодо затримання ОСОБА_2 з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які проживають або тимчасово перебувають в Україні, їх основні права, свободи та обов`язки, порядок вирішення питань, пов`язаних з їх в`їздом в Україну або виїздом з України, регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (надалі - Закон №3773-VI) відповідно до частини 3 статті 3 якого іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до частини 16 статті 4 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Згідно з пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України» від 15.02.2012 № 150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Згідно з частиною 4 статті 30 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Судом першої інстанції з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 прибув на територію України 08.12.2021 через ПП «Гоптівка» та зазначає, що не покинув територію України через початок війни. Оригіналу документа, що дає право на виїзд з України, не має.

Постановою Державної Міграційної служби України про накладення адміністративного стягнення від 02.06.2022 ОСОБА_2 притягнено до адміністративної відповідальності відповідно до частини 1 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено штраф в розмірі 1700 грн.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів, зокрема, затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.

За таких обстави, беручи до уваги вчинення відповідачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 203 КУпАП, перебування відповідача на території України без відповідних законних підстав, суд апеляційної інстанції, погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявні правові підстави для затримання відповідача з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Відповідно до частини 11 статті 289 КУпАП строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Європейський суд з прав людини, судова практика якого в силу приписів статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» застосовується судами як джерело права у п.58 Рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви підставності заявлених позовних вимог та на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 229, 241, 272, 289, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника Громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 червня 2022 року у справі №461/2685/22 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
Р. П. Сеник
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 16.08.2022 згідно з ч.3 ст.321 КАС України