Справа № 640/4153/20
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2022-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2022 року м. Київ № 640/4153/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянки Зімбабве ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась громадянка Зімбабве ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (далі - відповідач), в якому просить:

визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 09.12.2019 №360;

зобов`язати відповідача розглянути заяву позивача про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у порядку, визначеним Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про протиправність відмови відповідача в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у нього наявні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних поглядів.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.02.2020 справу прийнято до провадження, призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідачем надано відзив на позов, в якому останній просив у задоволенні позову відмовити, оскільки не погоджується з позовними вимогами та вважає їх необґрунтованими, зазначаючи, що позивач під час співбесіди не надала правдивої інформації щодо її життя в Зімбабве, не навела жодної аргументації своїм побоюванням щодо повернення на Батьківщину, які б ґрунтувались на реальних подіях, у зв`язку із чим відповідачем правомірно відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.11.2020 заяву представника ОСОБА_1 - Сацюка В.В. про збільшення розміру позовних вимог повернуто без розгляду.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

19.11.2019 ОСОБА_1 звернулась до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області 09.12.2019 №821 вирішено відмовити в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Республіки Зімбабве ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Повідомленням від 09.12.2019 №360 позивача проінформовано про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зазначено підставу такого повідомлення - Наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 09.12.2019 №821 та зазначено про можливість оскарження рішення, відповідно до статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивач не погоджуючись із рішенням відповідача від 09.12.2019 №360, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини 3 статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відповідно до приписів частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право на звернення до суду і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, судовому захисту в адміністративних судах підлягають порушені права, свободи та законні інтереси особи в публічно-правових відносинах. При цьому визначальним для вирішення питання про обґрунтованість вимог особи у розв`язанні публічно-правового спору є встановлення факту порушення відповідних прав, свобод чи інтересів такої особи.

Враховуючи положення законодавства, під нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії державного чи іншого органу слід розуміти юридичну форму рішень цих органів - офіційний письмовий документ, який породжує певні наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 09.12.2019 №360, водночас, суд наголошує, що таке рішення є лише формою повідомлення позивача про факт прийняття Наказу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 09.12.2019 №821, яким власне і вирішено відмовити позивачеві у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Таким чином, правові наслідки для позивача створює лише наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 09.12.2019 №821, яким власне і вирішено відмовити в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Республіки Зімбабве ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, рішення (повідомлення) Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 09.12.2019 №360, не порушує права ОСОБА_1 .

Зважаючи на викладене, обраний позивачем спосіб захисту права не відповідає його змісту, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог в цій частині та відсутність юридичних підстав для їх задоволення.

Поряд з цим, позовні вимоги в частині зобов`язати відповідача розглянути заяву позивача про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у порядку, визначеним Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є передчасними та, як наслідок, задоволенню не підлягають, адже докази протиправності рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в матеріалах справи відсутні, а позивачем у визначений процесуальним законом спосіб не оскаржено наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 09.12.2019 №821.

Згідно із частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено правомірність та обґрунтованість прийнятого ним оскаржуваного рішення.

Натомість, позивачем не доведено та не надано достатньо належних та допустимих доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

Системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позовні вимоги є необґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 72-77, 90, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову громадянки Зімбабве ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.П. Шулежко