Справа № 420/2086/22
Суддя: Зуєва Л.Є.
Дата ухвалення: 2022-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/2086/22
Головуючий в 1 інстанції: Скупінська О.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Зуєвої Л.Є.,

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 16 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про стягнення невиплаченої заробітної плати

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Одеської обласної прокуратури та просив визнати протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури, що полягає у не проведенні нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 05.11.2020 року по 14.09.2021 року;

- стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 не нараховану та невиплачену заробітну плату з 05.11.2020 року по 14.09.2021 року у розмірі 395045,40 грн.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 16 червня 2022 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням, ухваленим за результатами розгляду справи №420/20802/21.

Не погоджуючись з таким рішенням, Одеська обласна прокуратура надала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції про зупинення провадження у справі та ухвалити направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Доводами апеляційної скарги зазначено, що питання правомірності чи протиправності звільнення ОСОБА_1 з посади в органах прокуратури, що розглядається у справі №420/20802/21 жодним чином не впливає на вирішення цієї справи, оскільки позивач до роботи на посаді прокурора прокуратури Одеської області не приступив та її не виконував, а також враховуючи ті обставини, що позивач не призначався та не перебував на посаді прокурора Одеської обласної прокуратури, на думку апелянта є визначальним та достатнім для вирішення питання обгрунтованості ненарахування та невиплати заробітної плати, а також її стягнення з підстав, що викладені у позові.

Позивачем відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надано.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи №420/20802/21, ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою у якій просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Офісу Генерального прокурора від 14.09.2021 №10дк, яким звільнено прокурора прокуратури Одеської області ОСОБА_1 з посади в органах прокуратури та поновити в Одеській обласній прокуратурі на посаді рівнозначній посаді прокурора Одеської області.

При цьому, з позовної заяви, відзивів відповідачів у справі №420/20802/21 та наказу Офісу Генерального прокурора від 14.09.2021 №10дк слідує, що спірний наказ прийнятий на підставі рішення Кадрової комісії з розгляду дисциплінарних скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурорів від 30.08.2021 №172дп-21.

Відповідно до рішення Кадрової комісії з розгляду дисциплінарних скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурорів від 30.08.2021 №172дп-21 «Про накладення дисциплінарного стягнення» вбачається, що підставою для накладення дисциплінарного стягнення щодо ОСОБА_1 є, окрім іншого, порушення прокурором Стояновим М.С. правил внутрішнього службового розпорядку, а саме: «з 06.11.2020 до тепер ОСОБА_1 до роботи не приступив, про причини неприбуття до Одеської обласної прокуратури її керівництво не проінформував, незважаючи на неодноразово направлені на його адресу поштові повідомлення.» «в діях прокурора Стоянова вбачаються ознаки дисциплінарного проступку, передбаченого п.7 ч.1 ст.43 Закону» «Отже кадровою комісією встановлено факти постійного грубого порушення правил внутрішнього службового розпорядку прокурором ОСОБА_1 шляхом вчинення систематичних прогулів з 06.11.2020 до тепер, оскільки до виконання своїх службових обов`язків так і не приступив».

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що для правильного застосування норм матеріального права та дотримання норм процесуального права у даній справі, необхідно зупинити провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України, до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 420/20802/21.

Апеляційний суд дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 236 Кодексу адміністративного судочинства України визначені підстави обов`язкового зупинення провадження у справі та випадки, коли суд має право зупинити провадження у справі, а також строки зупинення провадження у справі. Перелік підстав для зупинення провадження у справі передбачений статтею 236 Кодексу адміністративного судочинства України є вичерпним.

Зупинення провадження в адміністративній справі - це тимчасове припинення вчинення у справі будь-яких процесуальних дій у зв`язку з обставинами, що перешкоджають розгляду справи, до моменту, коли ці обставини перестануть існувати або будуть вчинені необхідні дії.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України суд має право зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

З огляду на викладені положення законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зупинення провадження у цій справі.

Як встановлено з матеріалів справи, предметом оскарження у адміністративній справі №420/20802/21 є дії та рішення відповідачів щодо накладення на позивача дисциплінарного стягнення у виді звільнення з органів прокуратури, зокрема, з підстав дисциплінарного проступку, передбаченого п.7 ч.1 ст.43 Закону України «Про прокуратуру» з огляду на постійне грубе порушення правил внутрішнього службового розпорядку прокурором ОСОБА_1 шляхом вчинення систематичних прогулів з 06.11.2020.

В свою чергу, питання про наявність підстав для застосування до особи дисциплінарного стягнення з`ясовується під час відповідного дисциплінарного провадження.

Правова оцінка правильності рішення про притягнення, у цьому випадку прокурора, до дисциплінарної відповідальності повинна бути зосереджена насамперед на тому, чи таке рішення прийнято у межах повноважень, у порядку та спосіб, встановлені Конституцією та законами України, чи дійсно у діях працівника, якого притягнули до дисциплінарної відповідальності, є встановлені законом підстави для застосування певного виду дисциплінарного стягнення і лише тоді робити висновки про правомірність спірного рішення.

Колегія суддів зазначає, що в обґрунтування позовних вимог у цій справі №420/2086/22 про визнання протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури, що полягає у не проведенні нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 05.11.2020 року по 14.09.2021 року та стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 не нараховану та невиплачену заробітну плату з 05.11.2020 року по 14.09.2021 року у розмірі 395045,40 грн, ОСОБА_1 зазначає, що з 04.11.2020 по 14.09.2021 позивачу не нараховувалась та не виплачувалась заробітна плата під час роботи в органах прокуратури та після звільнення розрахунки з ОСОБА_1 , щодо виплати заробітної плати, не проводилась.

Відповідно до ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці», основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку (ч.2 ст.30 Закону України «Про оплату праці»).

Отже, з огляду на предмет спору у справі №420/2086/22 , а саме визнання протиправною бездіяльності Одеської обласної прокуратури , що полягає у не проведені нарахування та виплати позивачеві заробітної плати за період з 05.11.2020 р. по 14.09.2021р. та стягнення з відповідача 395045, 40 грн . не виплаченої заробітної плати потребують з`ясування питання щодо того, чи виконував позивач за цей період часу свою роботу є пов`язаним з питанням наявності (відсутності) прогулу позивача саме у цей період з 05.11.2020 р. по 14.09.2021р. , що є предметом спору у справі №420/20802/21 та розглядається в контексті наданням оцінки застосованому дисциплінарному стягненню з цих підстав, тому судова колегія вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що вищезазначені адміністративні справи є пов`язаними, оскільки прийнятим за результатами розгляду справи №420/20802/21 рішенням будуть встановлені обставини, які впливають на оцінку доказів у справі за даним позовом.

При цьому, спірні правовідносини у даній справі є похідними від правовідносин, які мають місце у справі №420/20802/21, а відтак не можуть бути вирішенні до набрання законної сили рішенням, що буде ухвалено за результатами розгляду останньої справи, при цьому зібрані докази не дозволяють суду встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом даного судового розгляду, оскільки застосоване до позивача дисциплінарне стягнення з підстав прогулу, не є предметом спору у цій справі .

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що для правильного вирішення спору у даній справі необхідним є врахування висновків суду по справі №420/20802/21, а тому з огляду на положення пункту 3 частини 1 статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи вимоги статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України щодо законності і обґрунтованості судового рішення, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими висновок суду першої інстанції щодо об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи та необхідності зупинення провадження у справі №420/2086/22 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 420/20802/21.

Таким чином, наведені апелянтом доводи апеляційної скарги не спростовують правильності застосування судом першої інстанції норм процесуального закону.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи дане процесуальне питання, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 236, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 16 червня 2022 року залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча суддя: Л.Є. Зуєва

Суддя: М.П. Коваль

Суддя: О.О. Кравець