Справа № 160/12943/20
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2022-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

16 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 160/12943/20

адміністративне провадження № К/990/19795/22

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Соколова В.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року у справі № 160/12943/20 за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського міського голови Філатова Бориса Альбертовича, заступника Дніпровського міського голови Підлубного Едуарда Станіславовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Департамент інноваційного розвитку про визнання протиправним розпорядження,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просила визнати протиправним розпорядження Дніпровського міського голови, підписане заступником Дніпровського міського голови Підлубним Едуардом Станіславовичем, «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 14 квітня 2020 року №452-р «Про затвердження параметрів партиципаторного бюджетування (бюджету участі) м.Дніпра у 2020 році» від 05 жовтня 2020 року за № 1190-р.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 липня 2022 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Шарапа В.М., Чиркін С.М., Стародуб О.П., касаційна скарга передана судді-доповідачу.

09 серпня 2022 року суддями заявлено самовідводи, які обґрунтовані порушенням порядку визначення суддів для розгляду справи, встановленого статтею 31 КАС України, а саме без урахування спеціалізації.

Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2022 року задоволено заяви Шарапи В.М. , Чиркіна С.М., Стародуба О.П. про самовідвід. Відведено суддів Шарапу В.М., Чиркіна С.М., Стародуба О.П. від розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року у справі № 460/12943/20. Передано матеріали касаційної скарги до Секретаріату Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для визначення складу суду в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 серпня 2022 року, який здійснено на підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 11 серпня 2022 року №1229.

Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіривши касаційну скаргу та додані до неї матеріали суддя-доповідач дійшов висновку про наявність підстав для її повернення скаржнику з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України, у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень). Зокрема, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Отже, системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Під час перевірки поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначає пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

На обґрунтування підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник посилається на не застосування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду викладених у постановах від 20 лютого 2019 року у справі №522/3665/17, від 31 березня 2021 року у справі №640/21611/19.

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

Так, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Таким чином, для встановлення подібності справ і відносин слід враховувати сукупність таких критеріїв, як подібність фактичних обставин, суб`єктний склад, об`єкт і предмет правового регулювання, а також умови застосування правових норм.

У цьому контексті Суд зауважує, що висновки, які викладені у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №522/3665/17, від 31 березня 2021 року у справі №640/21611/19, не є релевантними до цієї справи.

Так, у справі № 522/3665/17 предметом оскарження є рішення Одеської міської ради № 1435-VII від 07 грудня 2016 року в частині пунктів 1.3., 1.4., 1.5., 1.8., 1.10., 1.11., 1.14. - 1.21., 1.23., 1.25., 1.35., 1.37., 1.38., 1.39., 1.45., 1.56., 1.61., 1.63, на підставі яких надано з 01 січня 2017 року до 31 грудня 2017 року пільги щодо плати за землю на території міста Одеси, звільнивши від її сплати третіх осіб.

У справі 640/21611/19 предметом скарження є дії Державної архітектурно-будівельної інспекції України щодо внесення зміни даних у Дозвіл на виконання будівельних робіт від 20 серпня 2010 року із будівництва адміністративно-готельного комплексу по вул. Гончара, 69 у Шевченківському районі м. Києва на підставі повідомлення замовника - ТОВ «Концепт Плаза».

Також в касаційній скарзі позивач зазначає, що судом апеляційної інстанції не враховано висновки Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» у подібних правовідносинах, викладені у постановах від 16 січня 2020 року у справі №712/130/71/17, від 10 грудня 2020 року у справі №401/1987/17.

Так, у справі № 712/13071/17 судом касаційної інстанції надавалася оцінка застосуванню положень статті 42, 46, 50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та розпорядженням міського голови як актам індивідуальної дії, якими було покладено обов`язки у період відрядження та відпустки останнього на секретаря міської ради, а суб`єктом оскарження вказаних розпоряджень був сам секретар цієї ради.

У справі № 401/1987/17 судом касаційної інстанції надавалася оцінка правомірності винесення секретарем міської ради розпорядження, як акту індивідуальної дії, про передачу фізичній-особі підприємцю в оренду земельної ділянки. Оскільки цей акт стосувався безпосередньо прав, свобод та інтересів фізичної особи-підприємця, тому останній звернувся до суду із позовом про його оскарження.

Натомість у цій справі позивач оскаржує акт посадової особи органу місцевого самоврядування - розпорядження міського голови «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 14 квітня 2020 року №452-р «Про затвердження параметрів партиципаторного бюджетування (бюджету участі) м.Дніпра у 2020 році» від 05 жовтня 2020 року за № 1190-р.

Отже, зазначені скаржником постанови Верховного Суду ухвалені за інших фактичних обставин, а тому посилання заявника касаційної скарги, що судом апеляційної інстанції було прийнято рішення у цій справі без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у вказаній постанові Верховного Суду, є необґрунтованими.

З огляду на це Суд уважає недоведеною наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Також у касаційній скарзі скаржник посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

На обґрунтування зазначеної підстави оскарження судових рішень скаржник вказує, що відсутній висновок Верховного Суду стосовно обов`язковості застосування статуту територіальної громади.

Лише загальні посилання на відсутність висновку Верховного Суду без вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права та дотримання всіх умов касаційного оскарження, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Інші доводи та аргументи скаржника зводяться до тлумачення норм матеріального права, переоцінки доказів, а також неповного з`ясування судами обставин справи та ґрунтуються на незгоді з висновками судів щодо їхньої оцінки, що виключає можливість перегляду судових рішень з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.

З огляду на викладене, а також те, що наведена підстава є формальною, Суд уважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

За таких обставин, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Оскільки встановлено, що касаційну скаргу належить повернути, то клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження Суд не вирішує.

Керуючись статтями 328, 330, 332 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року у справі № 460/12943/20 - повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя В. М. Соколов