Справа № 520/7071/21
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2022-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2022 р. Справа № 520/7071/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.11.2021, головуючий (суддя І інстанції: Зінченко А.В.) по справі № 520/7071/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила:

- визнати бездіяльність відповідача, щодо не поновлення пенсії ОСОБА_1 протиправною та дискримінаційною, визнати протиправним та дискримінаційним та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії позивачці викладене в листі відповідача №15366/Л-2000-20 від 17.11.2020 року, визнати протиправними та дискримінаційними дії відповідача стосовно відмови поновити виплату пенсії позивачці;

-зобов`язати відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області вчинити певні дії - поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 07.10.2009 року, на вказаний нею банківський рахунок, з нарахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";

-стягнути з відповідача кошти в сумі 100,000 гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної їй протиправними та дискримінаційними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких відповідач відмовив у поновленні пенсії ОСОБА_1 .

Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що з 1995 р. постійно мешкає у державі Ізраїль. До виїзду за постійне місце проживання за кордон проживала у м. Харкові, по досягненні пенсійного віку та наявності 18 років страхового стажу їй з 23.07.1993 призначена пенсія за віком, виплата якої була припинена у зв`язку з виїздом позивача за межі України. 04.03.2020 року позивач, через свого представника, звернулася до відповідача з заявою про поновлення виплати пенсії за віком. Рішенням від 17.11.2020 відповідач відмовив в поновлені пенсії, посилаючись на те, що пенсійна справа Позивачки не була передана до УПФУ, а її відсутність унеможливлює поновлення пенсії.

Вважала, що рішення від 17.11.2020 є протиправним, а твердження відповідача, що відсутність матеріалів пенсійної справи унеможливлює поновлення її пенсії, суперечать законодавству України та не є підставою для невиконання обов`язку органом ПФУ. Просить зобов`язати відповідача поновити виплату пенсії за віком з 07.10.2009 року, тобто з моменту прийняття Конституційним Судом України рішення про неконституційність положень Закону щодо осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.11.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.11.2021 р. та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що з огляду на положення ч.1 ст. 5, ч.1 ст. 6, п.9 ч.1 ст. 16, ст.27, ч.2 ст. 42, ч.2 ст. 46, ч.2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», п. 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкова державне пенсійне страхування», ст.ст.1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ, ст. 1, 2, 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року № 1282-ХІІ, висновки Верховного суду, викладені у постанові від 22 вересня 2021 року по справі №308/3864/17, рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009, рішень Європейського суду з прав людини у справах «Заїченко проти України», «Гурепка проти України» вважає, що виплата її пенсії за віком підлягає поновленню починаючи з 07.10.2009 року з нарахуванням компенсації втрати частини доходів та індексації, з відшкодуванням моральної шкоди, завданої протиправними та дискримінаційними діями відповідача, що помилково не було враховано судом першої інстанції. Крім того, вважала, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, протиправно поставив конституційне право позивача на вже призначену пенсію, в залежність від місцезнаходження її пенсійної справи та не врахував, що відсутність паперової пенсійної справи не є підставою для відмови у відновленні виплати пенсії.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Вказує, що доказів звернення позивача за призначенням пенсії, а також призначення їй пенсії пенсійним органом не встановлено, а тому відсутні підстави для задоволення позову та апеляційної скарги.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , виданого органом УВС 930 17.10.1995 року строком на 5 років.(а.с.218-220)

У 1995 році ОСОБА_1 виїхала за кордон до Ізраїлю на постійне місце проживання, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль, у зв`язку з чим, за твердженням позивача, виплата пенсії їй була припинена.

04.03.2020 через свого представника позивач подала до Пенсійного фонду України заяву про поновлення виплати раніше призначеної пенсії з 07.10.2009 (а.с. 227-229).

Головним управлінням ПФУ в Харківський області зроблено запит на архівну пенсійну справу позивача до управління праці та соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради.

У відповідь на запит листом від 30.03.2020 №927/0/534-20 управління праці та соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради повідомило про відсутність архівної пенсійної справи Позивача.

21.04.21 представниками Позивачки направлено на адресу пенсійного органу отримані за їх запитом оригінали документів щодо стажу роботи та заробітну плату Позивачки .

Відповідач листом від 25.06.2020 повідомив представника позивача, що поновити виплату пенсії неможливо, так як відповідно до перевірених баз даних, які відносяться до Пенсійного фонду України у Харківській області, пенсійна справа на ім`я Львовської не значиться, на обліку в головному управлінні не перебувала та пенсію відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не отримувала. Прийнявши до уваги надані документи не вистачає архівної справи, згідно якої була призначена та виплачувалась пенсія.

Також було проінформовано Позивача для поновлення пенсії необхідно надати трудову книжку та довідку про заробітну плату.

Також, 02.07.2020 року представники позивача подали заяву до відповідача, в якій звертали увагу на те, що всі необхідні документи для прийняття рішення щодо поновлення пенсії Позивачки Відповідачу були надані 04.03.2020р. та просили прийняти рішення за результатом розгляду поданих документів.

Листом № 200-0331-8/82280 від 23.10.2020 Відповідач знов повідомив про відсутність пенсійної справи Позивачки та необхідність надати трудову книжку Позивачки.

12.11.2020 представники Позивачки направили лист Відповідачу, в якому зазначали, що трудова книжка Позивачки була надана 04.03.2020 разом із заявою про поновлення виплати пенсії Позивачки та іншими необхідними для розгляду документами. Крім того, запропоновано у випадку недостатності документів для прийняття рішення, самостійно здійснити відповідні запити, направлені на отримання відомостей та документів, необхідних для прийняття рішення за результатом розгляду заяви Позивачки про поновлення.

17.11.2020 відповідачем прийнято Рішенні про відмову у поновленні виплати пенсії , у зв`язку з відсутністю архівної справи, на підставі якої ОСОБА_1 була призначена та виплачувалась пенсія. Пенсійна справа на ім`я ОСОБА_1 відповідно до перевірених баз даних, які відносяться до ПФУ у Харківській області, не значиться.

Про вказане рішення було повідомлено позивача листом від 01.12.2020 Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області листом за №2000-0227-8/98079 (вх. №15366/Л-200-20 від 17.11.2020) (а.с.240).

Вважаючи зазначені дії та рішення пенсійного органу протиправними, позивач звернулася до суду із позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності в архівних справах пенсійного органу пенсійної справи, на підставі якої позивачу була призначена, виплачувалась та була припинена виплата пенсії, отже, підстави для її поновлення відсутні.

Відмовляючи в позові щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн., суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог щодо обґрунтування заявленої позивачем суми завданої моральної шкоди.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Спірні правовідносини, щодо умов і порядку пенсійного забезпечення громадян України визначаються Законами України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-ХІІ) та від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV).

Відповідно до ст.12 Закону № 1788 (в редакції, що діяв на час досягнення позивачкою пенсійного віку) право на пенсію за віком мають, зокрема жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Порядок звернення за призначенням пенсії визначено було ст.80 Закону № 1788 відповідно якої заява про призначення пенсії працюючим подається за місцем роботи, а непрацюючим - до районного (міського) відділу соціального забезпечення за місцем проживання заявника.

Згідно ст. 81 Закону № 1788 органами, що призначали пенсію на час досягнення позивачем пенсійного віку були районні (міські) відділи соціального забезпечення.

Пенсії призначаються з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсії призначаються з більш раннього строку: пенсії за віком та по інвалідності призначаються з дня досягнення пенсійного віку або відповідно встановлення інвалідності органами медико-соціальної експертизи, якщо звернення за пенсією надійшло не пізніше 3 місяців з дня досягнення пенсійного віку або встановлення інвалідності (п.а ч.1 ст.83 Закону № 1788)

Згідно ч.2 ст.92 Закону № 1788 пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від`їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

Згідно ст.102 Закону України № 1788 пенсіонери зобов`язані повідомляти органу соціального забезпечення про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати.

Отже, на час досягнення позивачкою пенсійного віку (55 років) та виїзду її за кордон, законодавчо було встановлено, що пенсія за віком призначається не автоматично, а за зверненням пенсіонера та при наявності 20 років стажу роботи.

Матеріали справи не містять, а судом не встанолено належних та допустимих доказів звернення позивача до повноважних органів за призначенням пенсії, надання необхідних документів, а також призначення Львовській пенсії за віком з 23.07.1993.

Припинення виплат пенсій було передбачено п. 2 ч. 1 ст. 49 та ст. 51 Закону № 1058-IV, в редакції, діючій до 07 жовтня 2009 року.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України № 1058-IV, виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтею 51 вказаного закону передбачалось, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

З огляду на зазначене, положення п. 2 ч. 1 ст. 49 та другого речення статті 51 Закону № 1058-IV втратили чинність з 07.10.2009, тобто від дати прийняття Конституційним Судом України Рішення № 25-рп/2009.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення, поновлення виплати або перерахунку пенсії на даний час врегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління ПФУ 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі по тексту - Порядок № 22-1).

Згідно п.1 1 Порядку заява про призначення/поновлення пенсії подасться заявником до територіального органу Пенсійного фонду України через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб.

Пунктом 1.9 Порядку визначено, що днем звернення за поновленням виплати пенсії, вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами (у разі подання заяви через вебпортал - дата реєстрації заяви зі сканованими копіями документів, які відповідають оригіналам документів та придатні для сприйняття їх змісту (мають містити чітке зображення повного складу тексту документа та його реквізитів).

Так, згідно з п. 2.8. Порядку № 22-1 поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2) (п. 4.1 Порядку № 22-1).

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для , зокрема поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (пункт 4.3 Порядку № 22-1).

Відповідно до п.4 підп. 4.8. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 22-1 від 25.11.2005 заява про призначення пенсії з усіма поданими документами та рішенням про призначення пенсії зберігаються в окремій пенсійній справі на кожного пенсіонера.

Пенсійні справи зберігаються в органах, що призначають пенсії, за місцем проживання (реєстрації) або за місцем перебування пенсіонерів.

Колегія суддів зазначає, що пенсія за віком, станом на 1993 рік призначається конкретній особі на підставі 20 років стажу роботи та розміру заробітної плати, яку вона отримувала, та відповідно до відрахувань до спеціального фонду.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що пенсія за віком призначається особі один раз та виплачується державою протягом всього життя пенсіонера, крім виняткових випадків, що можуть бути встановлені законом. Водночас пенсія стає «нарахованою» в момент призначення пенсії і залишається такою («нарахованою») до її чергової зміни.

Доказів того, що ОСОБА_1 у 1993 році зверталася до відповідних органів із заявою про призначення пенсії, а відповідний орган приймав рішення про призначення їй пенсії, проводив її виплату, та в подальшому призупинив виплату пенсії, матеріали справи не містять.

Крім того, як вірно зазначено судом першої інстанції, ОСОБА_1 виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю у 1995 році, коли Пенсійний фонд України, ще не був створений як центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. В період 1993-1995 р. пенсія виплачувалася органами соціального захисту населення (совбез).

Судом встановлено, що Відповідачем з`ясовувалося питання призначення позивачу пенсії та була витребувана пенсійної справи з Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району, за наслідками яких УПСЗН повідомило, що пенсійна справа ОСОБА_1 не значиться.

Посилання позивача, що доказом призначення їй пенсії є відбиток штампу "Пенсія призначена 23.07.1993" на першій сторінці її трудової книжки, колегія суддів відхиляє, оскільки такий документ не є належним та допустимим доказом призначення пенсії за віком та її виплати.

Вказаний відбиток не містить зазначення особи, що його проставила.

Відповідно до законодавства, що діяло на 1993 ( час досягнення позивача пенсійного віку), особа, що набула право на отримання пенсії мала вчинити певні дії для його реалізації, зокрема подати відповідну заяву до повноважних органів про призначення пенсії, за наслідками якої приймалося рішення про призначення пенсії та видавалося пенсійне посвідчення.

Доказів вчинення таких дій позивачем, зокрема отримання нею пенсійного посвідчення, а також прийняття відповідного рішення про призначення та призупинення повноважним пенсійним органом, судом не встановлено.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для скасування спірного рішення відповідача про відмову в поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 з огляду на відсутність доказів її призначення.

Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апелянта про те, що право особи на отримання пенсії, як складова частина права на соціальний захист, є її конституційним правом та відсутні чинні положення пенсійного законодавства, які б забороняли виплату пенсій при виїзді на місце постійного проживання за кордон, оскільки в даному випадку позивач не позбавлений права на призначення йому пенсії за віком та права повторно звернутися до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії з наданням відповідних підтверджуючих документів.

Верховним Судом в постанові від 06.02.2018року у справі №723/2676/14-а висловлена правова позиція, відповідно до якої призначення пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов`язаних з встановленням особи, що звернулася за призначенням пенсії, та наявність визначеного переліку документів. Зазначена позиція Верховного Суду в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України враховується судом апеляційної інстанції.

Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 22.09.2021 по справі №308/3864/17, колегія суддів відхиляє, оскільки правовідносини, які були предметом розгляду у даній справі, стосуються отримувача пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яка є внутрішньо переміщеною особою, тобто прийняте у вказаній справі рішення суду ухвалене за інших фактичних обставин, ніж у цій справі, та стосуються інших правовідносин.

Посилання позивача на судову практику в даній категорії справ, колегія суддів вважає помилковим, оскільки в справах, на які посилається позивач, судами було встановлено факт призначення пенсії особі та припинення її виплати, проте як в даній справі факт призначення пенсії не встановлений.

Колегія суддів погоджується із доводами апелянта, що відсутність в архіві пенсійної справи не впливає на право позивача щодо поновлення раніше призначеної пенсії, виплата якої була припинена, тому дана обставина не може бути підставою для відмови позивачу в поновленні пенсії. Щодо відсутності самої пенсійної справи на ім`я позивача, то остання має бути відновлена відповідно до вимог чинного законодавства України у зв`язку з її втратою чи знищенням.

Проте в даному випадку судом не встановлено факту призначення позивачу пенсії та припинення її виплати, як і факту втрати або знищення пенсійної справи.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на те, що позиція позивача у даній справі узгоджується з висновками Європейського суду з прав людини, викладеними у рішеннях «Заїченко проти України», «Гурепка проти України», колегія суддів зазначає, що з урахуванням характеру та змісту спірних правовідносин у цій справі, дане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції є таким, що жодним чином не суперечить позиції Європейського суду з прав людини у вказаних справах.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів реалізації її права на призначення пенсії, а також відсутності архівної пенсійної справи в пенсійному органі.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

Отже, враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої щодо не встановлення неправомірності дій та рішень відповідача та відсутності підстав для задоволення позову.

Колегія суддів зазначає, що оскільки в задоволенні позовних вимог щодо поновлення пенсії позивачу відмовлено, не встановлено неправомірності дій та рішень пенсійного органу, вимоги щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію та компенсацію втрати частини доходів відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та відшкодувати моральну шкоду задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у відшкодуванні моральної шкоди, проте не вірно зазначив підстави такої відмови- не обґрунтування заявленої до відшкодування суми та не надання доказів, оскільки вказане є підставою лише у випадку встановлення судом неправомірності дій, рішень відповідача.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що колегія суддів не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.

Інші доводи та заперечення сторін на висновки суду не впливають.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.11.2021 по справі № 520/7071/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді С.П. Жигилій Т.С. Перцова