Справа № 640/7309/21
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2022-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2022 року м. Київ № 640/7309/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Вєкуа Н.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання адміністративну справу за позовом

за позовом ОСОБА_1

до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України

Військової частини НОМЕР_2

про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) з позовом до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (03168, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 6, ), Військової частини НОМЕР_2 (АДРЕСА_2, код ЄДРПОУ НОМЕР_3), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частин НОМЕР_2 (правонаступника військової частини НОМЕР_4) і Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2018 року по 30.12.2020 року;

- зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати і виплатити середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2018 року по 30.12.2020 року (без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб) в сумі 534 830,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що військовою частиною НОМЕР_4 та Фінансовим управлінням Генерального штабу Збройних Сил України з часу видання наказу про звільнення полковника ОСОБА_1 з військової служби і до часу виключення його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_4 повністю не проведено розрахунки грошового забезпечення при звільненні з військової служби, а тому ОСОБА_1 набув право на виплату середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби до повного фактичного розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України, тобто до 30.12.2020 року. Позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату йому суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, передбачену статтями 116, 117 КЗпП України. Відповідачем відмовлено у здійсненні нарахування та виплати суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення учасників справи (письмове провадження), встановлено відповідачам строк для надання відзиву та витребувано від останнього докази та відповідні матеріали.

20 квітня 2021 року від Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України надійшов відзив на адміністративний позов, в якому проти позовних вимог заперечує та просить відмовити в їх задоволенні, зазначивши, що позивач у своєму адміністративному позові, заявляє позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, що не входить до структури заробітної плати (грошового забезпечення). Оскільки компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій при звільненні з військової служби та індексація грошового забезпечення не є складовою заробітної плати (грошового забезпечення), а тому на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги ст. 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця, а тому заявлені позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

11 травня 2021 року від представника Військової частини НОМЕР_2 надійшов відзив на адміністративний позов в якому останній зазначив, що компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій при звільненні з військової служби та індексація грошового забезпечення не є складовими грошового забезпечення, а тому, на суму належної компенсації не поширюються вимоги ст.116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця. Також, зауважив, що Позивач звернувся до адміністративного суду із позовом щодо нарахування та невиплати йому середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні із пропущенням місячного строку, який передбачений частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду за даною категорією спорів, не зазначивши при цьому підстав для поновлення цього строку.

Відповідно до частини 3 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, розгляд яких проводився за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), заявами по суті справи є позов та відзив.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 до 31 серпня 2018 року проходив військову службу в Збройних Силах України та на час звільнення обіймав посаду начальника відділу обліку та координації постачання продовольства - заступника начальника управління координації постачання продовольства та моніторингу харчування Центрального управління продовольчого забезпечення Збройних Сил України військової частини НОМЕР_4.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 31 серпня 2018 рок №166 позивача звільнено з військової частини у запас відповідно до пункту "б" (за станом здоров`я) частини 6 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Після звільнення зі служби позивач вважав, що із ним не проведено повного розрахунку, а саме не нараховано та не виплачено індексацію грошового забезпечення та компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій. Тому звертався до суду з метою захисту своїх прав.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.04.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність військової частини А 2516 і Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій під час проходження військової служби за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 31.08.2018. Зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України (03168, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 6, ідентифікаційний код 22990368) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 31.08.2018.

На виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №640/24610/19 від 13.04.2020 року Фінансовим управлінням Генерального штабу Збройних Сил України 31.07.2020 року виплачено Позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби у сумі 37144,74 грн., що підтверджується випискою АТ КБ "ПриватБанк" від 02.01.2021 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.11.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2014 року по 31 серпня 2018 року. Зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2014 року по 31 серпня 2018 року.

На виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №640/9874/20 від 10.11.2020 року Фінансовим управлінням Генерального штабу Збройних Сил України 30.12.2020 року виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за 2016-2018 роки у сумі 4435,66 грн., що підтверджується випискою АТ КБ "ПриватБанк" від 13.02.2021 року.

17 січня 2021 року Позивач письмово звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 (правонаступника військової частини НОМЕР_4) із заявою вжити заходів щодо виплатити йому середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.08.2018 року по 30.12.2020 року без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб.

Листом від 27.01.2021 року №370/642 заступник командира військової частини НОМЕР_2 повідомив Позивача, що військова частина НОМЕР_2 знаходиться на фінансовому забезпеченні у Фінансовому управлінні Генерального штабу Збройних Сил України. Відповідно, нарахування та виплата щомісячного грошового забезпечення та інших додаткових видів грошового забезпечення здійснюється у Фінансовому управлінні Генерального штабу Збройних Сил України та не належить до компетенції військової частини НОМЕР_2.

17 січня 2021 року ОСОБА_1 письмово звернувся до начальника Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України із заявою виплатити мені середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.08.2018 року по 30.12.2020 року без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб.

Листом від 12.02.2021 року №305/311 начальник Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України мені надіслано лист, в якому зазначено, що законодавством не передбачено поняття "середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки при звільненні". Тобто, правових підстав для застосування статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України до військовослужбовців та виплату середньомісячного заробітку - не вбачається.

Вважаючи такі дії заступника командира військової частини НОМЕР_2 (правонаступника військової частини НОМЕР_4) і начальника Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо відмови Позивачу у нарахуванні та виплаті середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.08.2018 року по 30.12.2020 року протиправними і необґрунтованими, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон №2232-ХІІ), згідно частини 3 статті 24 якого закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 14.02.2015 у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена також і Верховним Судом, зокрема у постановах від 17.10.2018 у справі №823/276/16, від 11.10.2018 у справі №823/244/16, від 08.10.2019 у справі №823/263/16 та від 24.06.2021 у справі № 480/2577/20.

Водночас питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Проте такі питання врегульовані КЗпП України.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладено Верховним Судом, зокрема у постановах від 30.04.2020 у справі №140/2006/19, від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18, від 20.01.2021 у справі № 200/4185/20-а, від 20.01.2021 у справі № 240/12238/19, від 05.03.2021 у справі № 120/3276/19-а, від 31.03.2021 у справі № 340/970/20.

Статтею 116 КЗпП України вказано, що на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених вище норм вказує на те, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, відповідно до правової позиції, яка була висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 по справі №821/1083/17 під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Згідно матеріалів справи відповідачем при звільненні позивача з військової служби 01.09.2018 року не виплачено всіх належних йому сум, адже при розрахунку таких сум відповідачем не було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексацію грошового забезпечення.

Остаточний розрахунок з позивачем було проведено лише 30.12.2020 року.

Враховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання такого відшкодування.

Проте відповідач, керуючись судовою практикою Європейського суду з прав людини (справа "Меньшакова проти України"), зазначав, що стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 (справа № 821/1083/17) та від 13.05.2020 (справа №810/451/17) дійшла висновку, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України. Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15, відповідно до якого положення статей 116 та 117 КЗпП України поширюються на правовідносини, які виникли у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати та відшкодування/компенсації.

Таким чином доводи про те, що положення статті 117 КЗпП України не поширюються на правовідносини, які виникають у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості, є помилковим.

Аналогічного висновку також дійшов Верховний Суд у постанові від 21.04.2021 (справа № 120/3857/19-а).

Тому, доводи відповідача про непоширення норм статті 117 КЗпП України на спірні відносини є безпідставними.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку щодо наявності у позивача права на стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні.

Щодо розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначено також, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того, у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум, момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Тому, Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі по тексту - Порядок №100) встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.

Судом встановлено, що з 01.09.2018 року позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Відповідач остаточно здійснив розрахунок з позивачем 30.12.2020 року, тобто із затримкою у 853 календарних днів.

Згідно з довідкою Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сила України від 03.02.2020 року №305/114 розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні 2 календарні місяці військової служби, що передували звільненню, становили у липні 2018 року 20024,40 грн., у серпні 2018 року 20202,00 грн.

Середня заробітна плата (грошове забезпечення) ОСОБА_1 розраховується як середнє арифметичне за два місяця і становить 20113,20 грн. в місяць та 914,24 грн. в день.

Отже, у зв`язку із затримкою виплати середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає 360 983,28 грн. (914,24 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) х на 853 день (кількість днів затримки)).

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні, суд ураховує, що позивач є менш захищеною у відношенні до відповідача, стороною відносин публічної служби. Водночас, у вказаних відносинах і позивач має діяти добросовісно щодо реалізації свої прав, а інтереси іншої сторони також мають бути враховані.

Беручи до уваги наведе, слід зазначити, що відносини публічної служби як різновид трудових відносин повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у позивача можливості стягувати із відповідача надмірні грошові суми як відповідальність за несвоєчасний розрахунок під час звільнення спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання роботодавця виконувати зобов`язання середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків службовцем.

Аналізуючи обставини справи і такий критерій для зменшення розміру середнього заробітку, як ймовірний розмір, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, суд зазначає таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц вказує, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було б передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідні роки можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою забезпечення рівня свого життя.

З аналізу даних, розміщених на офіційному сайті Національного банку України, встановлено, що на дату звільнення позивача розмір облікової ставки НБУ становив 17,0% річних. Враховуючи суму недоотриманих коштів - 41580,40 грн, 17,0 % річних від цієї суми становитиме 7068,67 грн., тобто 24,89 грн. за день затримки розрахунку (7068,67:853). Враховуючи загальний період затримки розрахунку, що становить 853 дня, приблизний середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні становитиме 7068,67 грн. (8,29*853).

Отже, з огляду на розмір цієї заборгованості, дії позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, може вважатися виплата у розмірі 7068,67 грн., яка розрахована із урахуванням періоду з часу несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні по останній день порушення розрахунку з ним та приблизного розміру майнових втрат в разі одержання кредиту для покриття несвоєчасно отриманих сум при звільненні.

Важливим критерієм для зменшення розміру середнього заробітку, відповідно до правових висновків Верховного Суду, є період затримки (прострочення) виплати заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

Так, в цьому контексті суд звертає увагу, що причиною затримки виплат стало неправильне тлумачення відповідачем норм щодо компенсації невикористаної додаткової відпустки за 2015-2018 роки та індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2014 по 31.08.2018. У зв`язку із цим, між позивачем та відповідачем виник спір, який вирішено судом у межах адміністративних справ №640/24610/19 та №640/9874/20. Тобто, невиплата відповідачем усіх сум належних позивачу при звільненні не носить свавільного характеру, а пов`язана із помилковим застосуванням норм законодавства.

Аналізуючи поведінку позивача у спірних правовідносинах, колегія суддів зазначає, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Водночас, у спірних правовідносинах працівник (у широкому розумінні поняття) має діяти добросовісно, реалізуючи його права, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже, суд, дослідивши обставини справи з урахуванням критеріїв, які слід враховувати, визначаючи розмір відшкодування, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, дійшов висновку про відповідність суми 7068,67 грн. принципам розумності, справедливості та пропорційності встановлених заходів відповідальності.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на те, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності оскаржуваної бездіяльності, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи факт того, що позивач звільнений законом від сплати судового збору, суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись положеннями статей 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частин НОМЕР_2 (правонаступника військової частини НОМЕР_4) та Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2018 року по 30.12.2020 року;

Зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати і виплатити середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2018 року по 30.12.2020 року в розмірі 7068,67 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Г. Вєкуа