Справа № 160/24442/21
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2022-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 серпня 2022 року м. Дніпросправа № 160/24442/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),

суддів: Білак С.В., Шальєвої В.А.,

за участю секретаря судового засідання Соловей Л.О.

за участю представників: позивача- Смольнякова А.І., відповідача Запорожська Д.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.05.2022 ( суддя першої інстанції Ніколайчук С.В.) в адміністративній справі №160/24442/21 за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії у вигляді неотриманої частини заробітної плати,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогами визнати бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури, яка відповідно до ст. 52 Кодексу адміністративного судочинства України з 11.09.2020 є правонаступником прокуратури Дніпропетровської області, щодо неналежного розрахунку з позивачем, а саме невиплати йому частини заробітної плати з урахуванням посадового окладу, визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 01.07.2015 по 28.05.2019 протиправною; стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану положеннями пункту 26 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме різниці між фактично виплаченим йому посадовим окладом та посадовим окладом, визначеним за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 01 липня 2015 року по 28 травня 2019 року у сумі 765 957, 77 грн. (сімсот шістдесят п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят сім гривень 77 копійок).

Позиція позивача обґрунтована тим, що з 19.12.2011 по 28.05.2019 працював в органах прокуратури України. Згідно з наказом прокуратури Дніпропетровської області від 23.05.2019 № 694к 28.05.2019 позивача було звільнено з займаної посади та органів прокуратури за власним бажанням (на підставі п. 7 ч. 1 ст. 51 ЗУ «Про прокуратуру»). Позивач вказав, що працював з 15.12.2015 по 14.11.2017 в органах прокуратури на адміністративній посаді заступника керівника місцевої прокуратури. У позові наголошено, що 14.10.2014 року було прийнято Закону України №1697-VІ, на підставі положень якого з 01.07.2015 року заробітна плата прокурорів повинна регулюватись виключно ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», та відповідно до положень вказаної статті посадовий оклад встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, що запроваджується поетапно (з 01.07.2015 10 мзп, з 01.01.2016 11 мзп, з 01.01.2017 12 мзп). Позивач зазначав, що п. 13 ч. 5 ст. 81 ЗУ «Про прокуратуру» було встановлено, що посадовий оклад прокурора, який перебуває на адміністративній посаді заступника керівника місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 1,3 посадового окладу прокурора місцевої прокуратури (з 01.01.2017 року посадовий оклад становив 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб). Позивач навів у позові розміри заробітної плати з урахуванням надбавок, премій та інших виплат, виплачених за його період роботи, та вказав що такі виплачені у меншому розмірі ніж це передбачено ст. 81 Закону України «Про прокуратуру». Позивач наголосив, що виплати у меншому розмірі його заробітної плати порушує його право на власність. Попередньо позивач звертався до Дніпропетровської обласної прокуратури за перерахунком заробітної плати, однак листом від 13.04.2021 року №21-304вих.21 позивачу було відмовлено у здійсненні перерахунку та виплати різниці між виплаченою та перерахованою заробітною платою, чим відповідачем допущено протиправну бездіяльність, порушено право власності позивача.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 травня 2022 року у задоволені позову відмовлено.

На рішення суду надійшла апеляційна скарга від позивача, який обґрунтовує скаргу обставинами викладеними в позові.

За результатам апеляційного перегляду справи просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача в якому вказав на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник відповідача проти апеляційної скарги заперечив, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною. Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просить суд апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Під час апеляційного перегляду справи встановлено, що позивач працював з 19.12.2011 по 28.05.2019 в органах прокуратури України на різних посадах:

- з 09.10.2014 по 14.12.2015 на посаді старшого прокурора прокуратури Індустріального району міста Дніпропетровська;

- з 15.12.2015 по 14.11.2017 на посаді заступника керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №1;

- з 23.11.2017 по 13.06.2018 на посаді прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №1;

- з 14.06.2018 по 28.05.2019 на посаді прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №4.

Згідно з наказом прокуратури Дніпропетровської області від 23.05.2019 №694к 28.05.2019 позивача було звільнено з займаної посади та органів прокуратури за власним бажанням (на підставі п. 7 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру»).

Позивач 08.04.2021 року звернувся до відповідача із заявою, в якій просив перерахувати та виплатити йому за період з 01.07.2015 по день звільнення заробітну плату та інші виплати, виходячи з окладу, встановленого ст. 81 Закону України «Про прокуратуру».

Листом Дніпропетровської обласної прокуратури від 13.04.2021 №21-304вих.21 позивача було повідомлено, що його заробітна плата розрахована згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», та про те, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснювалися в межах асигнувань, передбачених у Державному бюджеті на 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки для органів прокуратури.

Позивач вважає протиправними дії відповідача в частині нарахування посадового окладу у розмірі, що є меншим, ніж встановлений ст. 81 Закону України Про прокуратуру.

Не погоджуючись з вказаним, позивач звернувся до суду з позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заробітна плата в спірний період виплачувалася відповідачем відповідно до чинних на той час норм законодавства, в розмірах встановлений Кабінетом Міністрів України, подальше визнання Конституційним Судом України неконституційними норм законодавства, не свідчить про протиправність дій відповідача.

Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 за № 6-р/2020 на правовідносини між сторонами за період з 01.07.2015 по 25.03.2020 не впливає, оскільки такі виникли до прийняття цього рішення, тоді як відповідне рішення Конституційного Суду України не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності. При цьому, суд вказав, що саме Закон України "Про прокуратуру" (зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" № 113-IX), а не Бюджетний кодекс України (норма якого була визнана неконституційною) передбачав оплату праці працівників місцевих прокуратур відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 в спірний період після прийняття Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 за № 6-р/2020. Водночас оплата праці прокурорів окружних прокуратур буде здійснюватися з дня початку їх роботи. Позивачка звільнилась 10.02.2021, тоді як окружні прокуратури розпочали свою роботу 15.03.2021. Відтак позивачка не набула права на отримання заробітної плати відповідно до норм ч. 3 ст. 81 Закону № 1697-VII також після 26.03.2020. Таким чином суд дійшов висновку, що при нарахуванні та виплаті позивачці заробітної плати у спірний період з 01.07.2015 по 31.01.2021 відповідач діяв правомірно і підстав для визнання протиправними його дій (бездіяльності) немає.

Аналізуючи норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а також вирішуючи питання щодо правильності їх застосування судом першої інстанції, колегія суддів зазначає таке.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку із тим, що, на думку позивача, наявна бездіяльність відповідача щодо неналежного розрахунку з ним, а саме: невиплати їй заробітної плати з урахуванням посадового окладу, визначеного приписами статті 81 Закону України Про прокуратуру за період роботи з липня 2015 року по травень 2019 року.

Статтею 4 Закону № 1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Абзацом 3 п.3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 № 113-IX встановлено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури.

На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Зазначений Закон є чинним та неконституційним у встановленому законом порядку не визнавався.

Закон України від 28.12.2014 № 80-VIII «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та Закон України від 28.12.2014 № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин прийняті пізніше Закону України 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру».

За цих обставин Верховний Суд зазначає, що у 2015 році норми і положення Закону України «Про прокуратуру» щодо заробітної плати прокурора застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не статтею 81 цього Закону.

Також Верховний Суд наголошує, що відповідач не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у іншому розмірі, ніж це передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Суди попередніх інстанцій установили, що у спірний період посадовий оклад позивача нараховувався не відповідно до положень частини 3 статті 81 Закону України «Про прокуратуру», а у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

З урахуванням вищенаведених обставин суд зазначає про відсутність у відповідача права на здійснення перерахунку та виплату посадового окладу позивачу самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України у розмірі, іншому ніж встановлений постановою КМУ №505, до ухвалення 26 березня 2020 року рішення Конституційного Суду України від № 6-р/2020, оскільки воно не впливає на правовідносини, які виникли до його прийняття, останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Крім цього, зважаючи на обставини реформування органів прокуратури згідно із Законом № 113-ІХ та пов`язані з цим збільшення посадових окладів тих працівників, які пройшли атестацію, колегія суддів вважає за необхідне наголосити на такому.

Відповідно до норм законодавства, яке регулює ці правовідносини прокурори, які не були переведені на посаду прокурора в новостворені органи прокуратури, отримували/отримують заробітну плату відповідно до Постанови № 505. Водночас, ті прокурори, які переведені на такі посади, отримують заробітну плату згідно з Постановою № 1155 та статті 81 Закону № 1697-VII.

Отже, виплата заробітної плати згідно з Постановою № 1155 і статті 81 Закону № 1697-VII пов`язувалася саме із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в «новоутворені»/«оновлені» прокуратури (відповідно до Закону № 113-ІХ). З набранням чинності Постанови № 1155 не всім прокурорам України воднораз збільшили посадові оклади, а тільки тим, кого після атестації перевели на посади прокурорів до Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур (відповідно до Закону № 113-ІХ). Цей процес був триваючим, тож вочевидь виникали ситуації, коли протягом одного періоду прокурори отримували заробітні плати відповідно до різних нормативно-правових актів (відповідно до Постанови № 505 і Постанови № 1155).

Аналогічний висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 30.06.2021 у справі № 826/17798/14.

За цих обставин колегія суддів, вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог позову за період з 01 липня 2015 року по 28 травня 2019 року.

Таким чином, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.05.2022 в адміністративній справі №160/24442/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст.325 Кодексу адміністративного судочинства України, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку, встановленому ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 17 серпня 2022 року.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко

суддя С.В. Білак

суддя В.А. Шальєва

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя Н.А. Олефіренко

17.08.2022