Справа № 640/20192/18
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2022-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2022 року м. Київ № 640/20192/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрівської Н.А., розглянувши у спрощеному провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в місті Києві

про зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Національної поліції в місті Києві (далі по тексту - відповідач, ГУ НП в м. Києві), у якому просив зобов`язати відповідача внести позивача до контрольного списку працівників ГУ НП у м. Києві, які потребують покращення житлових умов за номером серед працівників, що потребують покращення житлових умов на пільгових умовах, станом на 19 жовтня 2017 року списку працівників поліції на поліпшення житлових умов, згідно раніше існуючої черги.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на протиправність виключення позивача з контрольного списку на житло, де він перебував з 1998 року з підстав того, що відповідач не є правонаступником ГУ МВС України в м. Києві, оскільки відповідне рішення щодо позивача не приймалося, а положеннями законодавства передбачено збереження за колишніми працівниками міліції, у тому числі і пенсіонерами, пільг, компенсацій та гарантій, які передбачені для колишніх поліцейських.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 грудня 2018 року позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу строку на усунення недоліків.

Ухвалою суду від 23 травня 2019 року позовну заяву повернуто позивачу.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2019 року скасовано, справу №640/20192/18 направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 жовтня 2019 року адміністративну справу №640/20192/18 прийнято до провадження, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (письмового провадження).

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому ГУ НП у м. Києві не погоджується із заявленими позовними вимогами, оскільки сім`я позивача перебуває на квартирному обліку в Оболонській районній в місті Києві державній адміністрації з 07 грудня 1998 року в пільговій черзі за категорією «колишні працівники міліції», тобто за позивачем збережено пільги колишнього працівника міліції відповідно до положень законодавства; оскільки позивач звільнений з ГУ МВС України у м. Києві та не перебував у трудових відносинах з відповідачем, який не є правонаступником ГУ МВС України у м. Києві, у відповідача відсутні законні підстави для включення позивача до контрольного списку ГУ НП у м. Києві.

Ознайомившись із письмово викладеними доводами учасників справи, дослідивши подані документи і матеріали, суд встановив такі обставини справи.

Довідкою ГУ МСВ в м. Києві від 26 жовтня 2007 року №9/427 підтверджено, що позивач з 1 серпня 2005 року по теперішній час (26 жовтня 2007 року) перебуває на службі в Головному управлінні МВС України в місті Києві і потребує покращення житлових умов; довідка видана для пред`явлення в відділ обліку та розподілу житлової площі Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації.

Відповідно до довідок від 15 січня 2016 року №15, від 11 жовтня 2017 року №493 виданих Оболонською районною у місті Києві державною адміністрацією, позивач перебуває на квартирному обліку з 07 грудня 1998 року у складі сім`ї з 3 осіб, порядок забезпечення житлом - першочерговий, категорія обліку - «працівники МВС», «колишні працівники МВС», дата встановлення категорії - 07 грудня 1998 року, облікова справа №30400.

Відповідно до довідки від 25 червня 2015 року №14/774, виданої Управлінням кадрового забезпечення ГУ МВС України в м. Києві позивач дійсно з 26 червня 1996 року по теперішній час проходить службу в ГУ МВС України в м. Києві.

Довідкою від 05 серпня 2015 року №543, виданою КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» підтверджено, що ОСОБА_1 проживає та прописаний за адресою АДРЕСА_1 у приватизованій квартирі у складі 3 осіб (позивач, дружина та дочка).

Довідкою від 10 жовтня 2017 року №104/22-9926, виданою Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, підтверджено, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано 3 особи.

Листом ГУ НП у м. Києві від 31 жовтня 2017 року №К-2355-Оп/125/05/21-2017 за наслідками розгляду звернення позивача щодо поліпшення житлових умов його сім`ї, повідомлено, що відповідно до положень Закону України «Про Національну поліцію» сімя позивача залишилася перебувати на квартирному обліку в Оболонській районній у місті Києві державній адміністрації та буде забезпечена житлом згідно з чинним законодавством (ст. 43 Житлового кодексу Української РСР) у порядку черговості. У ГУ НП у м. Києві є контрольний список, який сформований згідно з контрольними списками, поданими підрозділами, до якого були включені працівники, які перебувають у трудових відносинах із ГУ НП у м. Києві та пенсіонери, які вийшли на пенсію із поліції. Оскільки позивач був звільнений з ГУ МВС України в м. Києві, на теперішній час він не перебуває в контрольному списку ГУ НП у м. Києві, оскільки згідно з постановою КМУ від 16 травня 2015 року №730 ГУ НП у м. Києві не є правонаступником ГУ МВС України в м. Києві. Враховуючи викладене, поліпшити житлові умови сім`ї позивача немає законних підстав, оскільки він звільнений з ГУ МВС України в м. Києві і не перебуває у трудових відносинах з відповідачем.

Щодо відсутності законних підстав для включення позивача до контрольного списку з підстав, зазначених вище, відповідач також повідомив листами від 26 вересня 2018 року №1611/125/21/01-2018, від 22 листопада 2018 року №25-аз/125/21/01-2018 на виконання доручення керівництва Національної поліції України, звернення позивача, адресоване до Верховної Ради України, щодо поновлення позивача у контрольному списку ГУ НП у м. Києві та отримання житлової площі.

Вважаючи виключення позивача з контрольних списків ГУ МВС України в м. Києві протиправним, позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідації територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», передбачено ліквідацію, в тому числі Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, та створення ГУ НП у м. Києві.

На час розгляду справи згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві перебуває у стані припинення.

Відповідно до частини першої статті 104 Цивільного кодексу України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Правонаступництво - перехід прав і обов`язків від одного суб`єкта до іншого.

Тобто, правонаступництво юридичної особи відбувається при його реорганізації.

За змістом Закону України «Про Національну поліцію» та Постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідації територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ГУ НП у м. Києві не є правонаступником Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві.

За змістом статті 37 Житлового кодексу УРСР облік потребуючих поліпшення житлових умов громадян, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, що мають житловий фонд і ведуть житлове будівництво або беруть пайову участь у житловому будівництві, здійснюється за місцем роботи, а за їх бажанням - також і за місцем проживання. Нарівні з ними беруться на облік громадяни, які залишили роботу на цих підприємствах, в установах, організаціях у зв`язку з виходом на пенсію.

Згідно зі статтею 40 ЖК УРСР громадяни перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до одержання житлового приміщення, за винятком випадків, передбачених частиною другої цієї статті.

Громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадках:

1) поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення;

1-1) одноразового одержання за їх бажанням від органів державної влади або органів місцевого самоврядування грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення у встановленому порядку;

2) виїзду на постійне місце проживання до іншого населеного пункту;

3) трудових відносин з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи, крім випадків, передбачених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР;

4) засудження до позбавлення волі на строк понад шість місяців, заслання або вислання;

5) подання відомостей, що не відповідають дійсності, які стали підставою для взяття на облік, або неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про взяття на облік.

Облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм у безстрокове користування жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, призначених для постійного проживання регулюють Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджені Постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470.

Громадяни, які залишили роботу на підприємствах, в установах, організаціях, що здійснюють квартирний облік, у зв`язку з виходом на пенсію, беруться на облік нарівні з робітниками і службовцями даного підприємства, установи, організації (пункт 10 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень).

Відповідно до пункту 1 частини першої пункту 29 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень право громадянина перебувати на квартирному обліку за місцем попередньої роботи зберігається у випадку виходу на пенсію.

Відповідно до пункту 15 Перехідних положень Закону України «Про національну поліцію» за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб.

Згідно зі статтею 96 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейські забезпечуються житлом на підставах і в порядку, визначених житловим законодавством.

Поліцейським, які згідно із законом визнані такими, що потребують поліпшення житлових умов, житлова площа надається в першочерговому порядку.

Особам, які звільнені зі служби в поліції і визнані особами з інвалідністю I групи внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних під час виконання службових обов`язків під час служби в поліції, або захворювання, одержаного під час проходження служби в поліції, і які згідно із законом визнані такими, що потребують поліпшення житлових умов, житлові приміщення надаються позачергово.

Поліцейські, які перебувають на обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов, під час звільнення зі служби в поліції за станом здоров`я, за віком, у зв`язку із скороченням штату залишаються на цьому обліку до одержання житла з державного житлового фонду до настання визначених законом підстав для зняття із зазначеного обліку.

Приписами пункту 31 Правил облікові справи громадян передаються до виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів із збереженням попереднього часу перебування на квартирному обліку та у списках осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень, у випадках:

1) ліквідації обліку за місцем роботи;

2) переїзду з одного району міста до іншого.

Водночас, суд зазначає, що у відповідності до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушенні в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України та норм Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими. Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюється при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Згідно з вимогами частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Виходячи з системного тлумачення зазначених положень законодавства, особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

Тобто, в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним за встановленням судом факту їх порушення.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Таким чином, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Зазначені висновки були неодноразово відображені в судовій практиці Вищого адміністративного суду України, зокрема в рішенні від 02 квітня 2014 року, прийнятому по справі № К/800/42688/13.

Крім того, Верховний Суд України, розглядаючи справу №21-438а12, у своїй постанові від 26 березня 2013 року прийшов до правового висновку про те, що відповідно до частини першої статті 2, пунктів 6, 8 частини першої статті 3, частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом захисту в адміністративному судочинстві є саме порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або їхніх посадових чи службових осіб права та інтереси позивачів.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Враховуючи зазначене, в межах розгляду цієї адміністративної справи насамперед підлягає встановленню факт порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача з боку саме відповідача. При цьому необхідно зазначити, що обов`язковою ознакою порушення права особи є його припинення, зміна або встановлення неможливості реалізації.

Реалізація особою права на звернення до адміністративного суду з позовом про оскарження будь-яких рішень, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, не покладає на суд беззаперечного обов`язку щодо надання такого захисту безвідносно до змісту позовних вимог та наявності спірних публічно-правових правовідносин.

Тобто, питання про можливість задоволення конкретних позовних вимог позивача, спрямованих на відновлення його прав, має вирішуватися виходячи із суті заявлених вимог та наявності спірних правовідносин, які виникли безпосередньо між позивачем та контролюючим органом, протиправні дії якого, на суб`єктивну думку позивача, порушили його право.

Під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього неможливо виконати завдання судочинства.

Судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що позивач з 07 грудня 1998 року перебуває на квартирному обліку у складі сім`ї з 3 осіб та потребує покращення житлових умов, порядок забезпечення житлом - першочерговий; з 07 грудня 1998 року до звільнення з ГУ МВС в м. Києві категорія обліку позивача була «працівники МВС», після звільнення - «колишні працівники міліції».

Водночас, матеріали справи не містять жодних пояснень та доказів на підтвердження виключення позивача Головним управлінням МВС в м. Києві, яке не є відповідачем у даній справі, з контрольних списків, як і відсутні докази знищення, скасування чи передачі таких контрольних списків Головним управлінням МВС в м. Києві; судом встановлено, що ГУ МВС в м. Києві як організація, в якій працював позивач, станом на дату винесення рішення у цій справі, не ліквідоване, відповідач у спірних не є правонаступником Головного управління МВС в м. Києві, що, в свою чергу, унеможливлює встановлення факту виключення позивача з контрольного списку.

З урахуванням викладеного, оскільки матеріалами справи не підтверджується факт виключення позивача з контрольних списків Головного управління МВС в м. Києві та покладення на відповідача обов`язку включення позивача до свого контрольного списку як суб`єкта, який не є правонаступником ГУ МВС в м. Києві, суд вважає, що станом на момент судового розгляду справи відсутні докази порушення прав та законних інтересів позивача в межах спірних відносин відповідачем.

Оскільки порушення має бути реальним, чого позивачем суду не доведено та матеріалами справи не підтверджено, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

При цьому, звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

У спірному випадку, позивачем не наведено доводів, а судом не встановлено порушення прав, свобод та законних інтересів позивача станом на дату винесення рішення у межах даної справи, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 2, 5-11, 73-77, 90, 139, 241-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному статтями 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України протягом 30 днів з моменту складення повного тексту

Суддя Н.А. Добрівська