Справа № 460/16126/21
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2022-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2022 рокуЛьвівСправа № 460/16126/21 пров. № А/857/7232/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Довгої О.І.,

Улицького В.З.,

секретаря судового засідання Максим Х.Б.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Друзенко Н.В.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Рівне 10 лютого 2022 року, повне судове рішення складено 21 лютого 2022 року, у справі №460/16126/21 за позовом Приватного підприємства «ТИКВА» до Головного управління ДПС у Рівненській області про скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

29.11.2021 Приватне підприємство «Тиква» (далі Підприємство) звернулось в суд з позовом до Головного управління ДПС у Рівненській області, просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення №701 від 11.11.2021, №01 від 17.08.2021 та №01 від 17.08.2021.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки національними стандартами (положеннями) бухгалтерського обліку не визначено методологію щодо визначення справедливої та амортизованої вартості фінансових зобов`язань, а також органами, на які покладено регулювання питань методології бухгалтерського та фінансової обліку, відсутні будь-які роз`яснення з боку контролюючих органів або практика такого дисконтування, то позивач, як особа, облік якої не базується на міжнародних стандартах фінансової звітності, не зобов`язаний визначати методологію оцінки фінансових зобов`язань самостійно. Суд першої інстанції вказав, що, оскільки відповідач при застосуванні будь-яких методів та способів донарахування податкових зобов`язань зобов`язаний діяти лише в порядку і спосіб визначений законом, а у разі відсутності законодавчо встановленого методу визначення справедливої та амортизованої вартості фінансових зобов`язань, податковий орган не має права визначати методику та давати вказівки платнику податків щодо такої методики поза межами норм чинного законодавства, то відповідний розрахунок дисконтування є неправомірним, а прийняті у зв`язку з цим податкові повідомлення-рішення (у відповідній частині) є протиправними. Суд першої інстанції зазначив, що відповідачем не спростовані твердження позивача, що порівнявши ціни на зіставні бувші у використанні транспортні засоби, позивач дійшов висновку про те, що запропонована ціна фірмою-нерезидентом Teusch Nutzfahrzeuge GmbH&Co. Germany (з якою позивач жодним чином не є пов`язаною особою), перебуває в межах діапазону, а отже, відповідає принципу «витягнутої руки». Суд першої інстанції дійшов висновку, що наданими позивачем доказами однозначно підтверджують і факти укладення правочинів з купівлі-продажу фізичними особами продукції позивача, і факти виконання таких правочинів. Суд першої інстанції також вказав, що використання податкової пільги є правом платника податку, а не його обов`язком, жодною нормою Податкового кодексу України не визначено, що платник податку зобов`язаний автоматично користуватися податковою пільгою в разі неподання/несвоєчасного подання заяви про відмову від пільги. Суд першої інстанції зазначив, що у всіх податкових накладних, отриманих позивачем від постачальників торфу, відсутній запис «Без ПДВ». Натомість такі податкові накладні складені для операцій, що оподатковуються за ставкою ПДВ 20%.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Рівненській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що Товариством занижено дохід від будь-якої діяльності (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку у декларації з податку на прибуток за 2019 рік, за 2020 рік, та завищено фінансовий результат (за рахунок не включення до складу витрат амортизації дисконту) за 2020 рік та за 1 кв. 2021 року. Скаржник зазначає, що існують загальні методи здійснення розрахунку дисконтування, а саме Міжнародні стандарти для розрахунку дисконту. Скаржник вказує, що перевіркою встановлено надходження коштів на розрахунковий рахунок позивача від фізичних осіб, яких неможливо ідентифікувати та вказує, що позивачем договори купівлі-продажу з фізичними особами не укладались, рахунки на оплату товару не виписувались та не надавались покупцям. Скаржник зазначає, що отримані позивачем готівкові кошти не можна кваліфікувати як передоплату за товар. Скаржник зазначає, що позивач уклав контракт з нерезидентом та придбав вживаний транспортний засіб, однак такий контрагент позивача віднесений до нерезидентів, які не сплачують податок на прибуток. Скаржник вказує, що якщо постачальник не подав заяви про відмову від пільги, то така за замовчуванням застосовується, а тому в податкових накладних потрібно було зазначити код « 903», оскільки проведені операцій відносились до операцій звільнених від оподаткування.

Товариство подало відзив на апеляційну скаргу, навівши мотиви за яких вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, Приватне підприємство «Тиква» зареєстроване як юридична особа 30.05.2012, основний вид діяльності - 20.20 Виробництво пестицидів та іншої агрохімічної продукції.

У період з 05.07.2021 по 16.07.2021 відповідно до статей 75, 77 Податкового кодексу України, плану-графіка проведення документальних планових виїзних перевірок платників податків на 2021 рік, на підставі наказу ГУ ДПС у Рівненській області №1197-п від 23.06.2021 та направлень №1856/17-00-07-01, №1857/17-00-07-01, №1855/17-00-07-01 від 05.07.2021 головними державними ревізорами-інспекторами ГУ ДПС у Рівненській області проведена планова виїзна перевірка ПП «Тиква» з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, а також дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017 по 31.03.2021, за результатами проведеної перевірки складено акт №4830/17-00-07-01/38247819 від 23.07.2021

На вказаний акт ПП «Тиква» подано письмові заперечення (т.1 а.с.76-79), за результатами розгляду яких висновки акта перевірки викладено в новій редакції (рішення №10035/6/17-00-07-01 від 17.08.2021 (т.1 а.с.80-97).

Перевіркою встановлено порушення Підприємством норм податкового законодавства, що призвело до: -заниження об`єкта оподаткування податком на прибуток в сумі 4 848 466 грн., що призвело до: заниження податкового зобов`язання з податку на прибуток всього на суму 794442 грн., завищення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток за 2019 рік на суму 434 900 грн.; -заниження податкового зобов`язання з податку на додану вартість всього у сумі 23109 грн., в т.ч. за липень 2020 року на суму 23109 грн. за рахунок завищення податкового кредиту в розмірі 23109 грн., в т.ч. по періодах: вересень 2017 року 11672 грн., березень 2018 року 9640 грн., червень 2018 року 1797 грн.; -подання податкових розрахунків за формою 1 ДФ не в повному обсязі, з недостовірними відомостями та з помилками, що призвело до зміни платника податку за 1-4 кв. 2019 року, 1 кв. 2020 року; -несплата (неперерахування) до бюджету податковим агентом ПП «ТИКВА» сум належного до сплати податку на доходи фізичних осіб після настання граничних термінів сплати податку до бюджету у випадку коли виплата доходу на користь платників податків передувала сплаті податку на доходи фізичних осіб; -неподання податковим агентом ПП «ТИКВА» платіжних доручень для перерахування належного до сплати податку на доходи фізичних осіб із доходів у вигляді заробітної плати за граничними термінами сплати податку до бюджету за період, що перевірявся у сумі 7270,75 грн.; -несплата (неперерахування) до бюджету податковим агентом сум належного до сплати військового збору після настання граничних термінів сплати збору до бюджету у випадках, коли виплата доходу на користь платників податку передувала сплаті військового збору; -неподання податковим агентом платіжних доручень для перерахування належного до сплати військового збору із заробітної плати за граничними термінами сплати збору до бюджету, передбаченими пунктом 168.1 статті 168 ПК України за період, що перевірявся.

19.08.2021 на адресу ПП «Тиква» надійшли податкові повідомлення-рішення №01, №01, №01, №09, №09, №09 від 17.08.2021, вимога про сплату боргу (недоїмки) №10-09 від 17.08.2021 та рішення №09 від 17.08.2021, які оскаржувалися ПП «Тиква» в адміністративному порядку (том 1, а.с.100-108).

За результатами розгляду скарги, ДПС України прийняло Рішення про результати розгляду скарги вих.№25050/6/99-00-06-01-01-06 від 05.11.2021, яким скасувало податкове повідомлення-рішення №01 від 17.08.2021 в частині заниження різниць, які виникають відповідно до Податкового кодексу України та збільшують фінансовий результат до оподаткування за 1 квартал 2021 року на суму 493588 грн. та штрафні санкції у відповідній частині, а в іншій частині вищевказані податкові повідомлення-рішення було залишено без змін (том 1 а.с.109-124).

За наслідками вказаного рішення ДПС України, ГУ ДПС у Рівненській області прийнято нове податкове повідомлення-рішення №701 від 11.11.2021 та надіслано таке на адресу ПП «Тиква» рекомендованим листом, який отримано 15.11.2021 (том 1, а.с.125).

Податковим повідомленням-рішенням №701 від 11.11.2021 ПП «Тиква» збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «податок на прибуток» на 743653,00 грн., в тому числі 705596 грн.- за податковим та/або іншим зобов`язанням та 38057 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) (том 1, а.с.16-17, 18-19).

Податковим повідомленням-рішенням №01 від 17.08.2021 ПП «Тиква» зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток за 2019 рік на 434900 грн. (том 1, а.с.14-15).

Податковим повідомленням-рішенням №01 від 17.08.2021 ПП «Тиква» збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «податок на додану вартість» на 28887,00 грн., в тому числі 23109 грн. - за податковим та/або іншим зобов`язанням та 5778 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) (том 1, а.с.12-13).

Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними, Підприємство звернулось з позовом до суду.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з частиною 1 статті 67, пунктом 1 частини 2 статті 92 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори, що встановлюються виключно законами України, у порядку і розмірах, передбачених ними.

Відповідно до підпункту 9.1.1 пункту 9.1 статті 9 Податкового кодексу України, в редакції чинній у період, який перевірявся, (далі - ПК України) податок на прибуток підприємств віднесено до загальнодержавних податків.

Згідно з підпунктом 133.1.1 пункту 133.1 статті 133 ПК України платниками податку - резидентами є суб`єкти господарювання - юридичні особи, які провадять господарську діяльність як на території України, так і за її межами, крім юридичних осіб, визначених пунктами 133.4 та 133.5 цієї статті.

Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Згідно з пунктом 135.1 статті 135 ПК України базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що податкові повідомлення-рішення №701 від 11.11.2021 та №01 від 17.08.2021 стосуються збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток на загальну суму 743656 грн. у зв`язку з: не здійсненням декларування різниць, які виникають відповідно до ПК України; не здійсненням дисконтування заборгованості на дату балансу; прирівненням податковим органом отриманих Підприємством в якості авансу коштів від фізичних осіб до оплати за вже реалізовані товари.

Так, в акті перевірки зазначено, що перевіркою встановлено, що Підприємство уклало кредитні договори з АТ «АКБ «Львів» та в порушення п.10 П(С)БО 11 «Зобов`язання» обліковувало заборгованість без проведення дисконтування довгострокової заборгованості на дату балансу.

Відповідно до пункту 5 П(С)БО 15 «Дохід» дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.

Пунктом 21 П(С)БО 15 визначено, що дохід відображається в бухгалтерському обліку в сумі справедливої вартості активів, що отримані або підлягають отриманню.

Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про зобов`язання та її розкриття у фінансовій звітності визначає Національне положення (стандарт) бухгалтерського обліку 11 «Зобов`язання» відповідно до пункту 10 якого поточні зобов`язання включають: короткострокові кредити банків; поточну кредиторську заборгованість за довгостроковими зобов`язаннями, за товари, роботи, послуги, за розрахунками з бюджетом, у тому числі з податку на прибуток, за розрахунками зі страхування, за розрахунками з оплати праці, за розрахунками з учасниками, за розрахунками із внутрішніх розрахунків; короткострокові векселі видані; поточні забезпечення; інші поточні зобов`язання (далі - П(С)БО 11 «Зобов`язання»).

Поточні зобов`язання відображаються в балансі за сумою погашення (пункт 11 П(С)БО 11 «Зобов`язання»).

Відповідно до пункту 4 П(С)БО 11 «Зобов`язання» довгострокові зобов`язання - всі зобов`язання, які не є поточними зобов`язаннями, теперішня вартість - дисконтована сума майбутніх платежів (за вирахуванням суми очікуваного відшкодування), яка, як очікується, буде потрібна для погашення зобов`язання в процесі звичайної діяльності підприємства.

Пунктом 5 П(С)БО 11 «Зобов`язання» встановлено, що зобов`язання визнається, якщо його оцінка може бути достовірно визначена та існує ймовірність зменшення економічних вигод у майбутньому внаслідок його погашення. Якщо на дату балансу раніше визнане зобов`язання не підлягає погашенню, то його сума включається до складу доходу звітного періоду.

До довгострокових зобов`язань належать: довгострокові кредити банків; інші довгострокові зобов`язання; відстрочені податкові зобов`язання; довгострокові забезпечення (Пункт 7 П(С)БО 11 «Зобов`язання»).

Згідно з пунктом 29 Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 13 «Фінансові інструменти» (далі П(С)БО 13) фінансові інструменти первісно оцінюють та відображають за їх фактичною собівартістю, яка складається із справедливої вартості активів, зобов`язань або інструментів власного капіталу, наданих або отриманих в обмін на відповідний фінансовий інструмент, і витрат, які безпосередньо пов`язані з придбанням або вибуттям фінансового інструмента (комісійні, обов`язкові збори та платежі при передачі цінних паперів тощо).

Фінансовий інструмент - контракт, який одночасно приводить до виникнення (збільшення) фінансового активу в одного підприємства і фінансового зобов`язання або інструмента власного капіталу в іншого.

Фінансове зобов`язання - контрактне зобов`язання: а) передати грошові кошти або інший фінансовий актив іншому підприємству; б) обмінятися фінансовими інструментами з іншим підприємством на потенційно невигідних умовах.

Пунктом 30 П(С)БО 13 на кожну наступну після визнання дату балансу фінансові активи оцінюються за їх справедливою вартістю, крім: 30.1 дебіторської заборгованості, що не призначена для перепродажу; 30.2 фінансових інвестицій, що утримуються підприємством до їх погашення; 30.3 фінансових активів, справедливу вартість яких неможливо достовірно визначити; 30.4 фінансових інвестицій та інших фінансових активів, щодо яких не застосовується оцінка за справедливою вартістю.

На кожну наступну після визнання дату балансу фінансові зобов`язання оцінюються за амортизованою собівартістю, крім фінансових зобов`язань, призначених для перепродажу, і зобов`язань за похідними фінансовими інструментами (пункт 31 П(С)БО 13).

Перевіркою встановлено, що Підприємством укладені кредитні договори з АТ АКБ «Львів» за умовами яких банк видає Підприємству кредит, процентна ставка 19,5%, а також змінна. Сторони взаємонезалежні юридично. В бухгалтерському обліку операцію з отримання кредитних коштів відображено кореспонденцією рахунків: Д-т 311 «Розрахунковий рахунок» К-т 601 «Довгострокові кредити банків». Підприємство складає фінансову звітність за П(С)БО.

Контролюючий орган зазначив, що дисконтування є доходом у розумінні пункту 5 П(С)БО 15 «Дохід», операція з дисконтування заборгованості підлягала відображенню в бухгалтерському обліку кореспонденцією рахунків: К-т рах 733 «Інші доходи від фінансових операцій» Д-т рах.92 «Інші фінансові витрати».

Таким чином, зроблено висновок, що Підприємство занизило дохід від будь-якої діяльності, визначений за правилами бухгалтерського обліку у декларації з податку на прибуток, а також не віднесло до складу інших доходів та не відображено в рядку 2240 Звіту про фінансові результати дохід від дисконтування заборгованості (з врахуванням амортизації) на загальну суму 1 363 864 грн.

На переконання суду апеляційної інстанції, дисконтувати слід фінансові інструменти, які утримуються суб`єктами господарювання до погашення і контрактні умови яких передбачають надходження або погашення коштів, зокрема, довгострокову кредиторську заборгованість, отримані позики, отримані кредити, видані векселі, емітовані облігації.

Якщо договірна ставка процента відповідає ринковій, то теперішня вартість заборгованості дорівнюватиме номінальній. Дисконт за рахунок ринкових відсотків, що нараховуються, у цьому випадку дорівнює нулю. Тобто довгострокові процентні зобов`язання та довгострокова процентна дебіторська заборгованість, за якими передбачені ринкові договірні проценти, визнаються за номінальною вартістю (яка дорівнює теперішній).

При цьому, у П(С)БО відсутня методика дисконтування. Тобто немає чіткого алгоритму розрахунку теперішньої вартості довгострокових заборгованостей. У частині дисконтування (визначення теперішньої вартості) довгострокових зобов`язань і дебіторської заборгованості дано тільки загальні визначення-формулювання. Не врегульовані також питання, як визначати ставку дисконтування Ані П(С)БО 10, ані П(С)БО 11 не містять орієнтирів щодо визначення ставки дисконтування для оцінки довгострокових заборгованостей.

Позивач у даній справі, при складенні фінансової звітності застосовує виключно національні положення (стандарти) бухгалтерського обліку.

В аспекті оподаткування податком на прибуток дисконтування заборгованості по кредитних зобов`язаннях відповідно до зазначених національних положень бухгалтерського обліку врегульовано наступним чином: дисконтуванню на дату балансу підлягають лише довгострокові грошові зобов`язання, за якими передбачаються майбутні платежі і тільки на той строк, що залишився до погашення (за умовами договору).

Разом з тим, положення П(С)БО 11 «Зобов`язання» обмежуються тільки вказівкою, що довгострокова заборгованість відображається в балансі за її теперішньою (дисконтованою) вартістю, при цьому як визначати цю дисконтовану вартість, на яку ставку дисконтування орієнтуватися, й головне як здійснювати подальший облік заборгованостей, визнаних за теперішньою (дисконтованою) вартістю, у національних стандартах (положеннях) бухгалтерського обліку, не визначено.

Національні та Міжнародні стандарти є окремими документами, що визначають правила поведінки суб`єктів, які складають фінансову звітність. Термінологічне визначення національних стандартів, наведене у Законі України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», не дає можливості та правових підстав для застосування міжнародних стандартів обліку у разі відсутності певних правил в національних стандартах.

Положення частини 3 статті 12-1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» надають можливість підприємствам (крім тих публічних акціонерних товариств, банків, страховиків, а також підприємств, які провадять господарську діяльність за видами, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України) самостійно визначати доцільність застосування міжнародних стандартів для складання фінансової звітності та консолідованої фінансової звітності.

Таким чином, застосування у даному випадку положень міжнародних стандартів фінансової звітності недопустимо, оскільки платник податків в силу вказаної вище норми закону не застосовує їх при складанні своєї фінансової звітності, а відтак висновки суду першої інстанції в цій частині спірних правовідносин є вірні.

Верховний Суд у постанові від 28.04.2021 у справі № 640/13685/19 звернув увагу на те, що, оскільки національними стандартами (положеннями) бухгалтерського обліку не визначено методологію щодо визначення справедливої та амортизованої вартості фінансових зобов`язань, а також органами, на які покладено регулювання питань методології бухгалтерського обліку та фінансової, відсутні будь-які роз`яснення з боку контролюючих органів або практика такого дисконтування, Позивач, як особа, облік якої не базується на міжнародних стандартах фінансової звітності, не зобов`язаний був визначати методологію оцінки фінансових зобов`язань самостійно.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що розрахунок, застосований контролюючим органом за формулою дисконтування заборгованості позивача, є неправомірним, що вказує на недоведеність допущення Підприємством порушень пунктів 44.1, 44.2 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України.

Також в ході проведення перевірки контролюючим органом встановлено наявність кредиторської заборгованості по рахунку 361 «Розрахунки з покупцями» станом на 31.03.2021 за рахунок надходження коштів за ТМЦ на розрахунковий рахунок підприємства від фізичних осіб, яких неможливо ідентифікувати. Контролюючим органом встановлено, що договори на купівлю-продаж з фізичними особами не укладались, рахунки на оплату товару не виписувались та не надавались покупцям.

В акті перевірки зазначено, що в бухгалтерському обліку позивача такі операції відображено кореспонденцією рахунків Д-т 311, К-т 361, але в той же час з огляду на відсутність укладення з такими фізичними особами договорів на купівлю-продаж ТМЦ, відповідач зробив висновок, що отримані позивачем готівкові кошти неможливо кваліфікувати як передоплату за товар, а тому надходження таких коштів призвело до збільшення активів підприємства. Вказано, що в бухгалтерському обліку відображено списання (вибуття) продукції.

Відповідно до п.5 П(С)БО 15 «Дохід», дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу моя бути достовірно визначена.

Пунктом 7 П(С)БО 15 визначено, що визнані доходи класифікуються в бухгалтерською обліку за такими групами: дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); інші операційні доходи; фінансові доходи; інші доходи.

Згідно зі статтею 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до статті 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами під час їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Як це встановлено судом першої інстанції, до матеріалів справи долучені банківські виписки Підприємства, які надавались також і контролюючому органу під час проведення перевірки, та у яких зазначені не лише суми надходжень та прізвище, ім`я, по-батькові платників, а й чітко визначено призначення платежів: «оплата за товар» із зазначенням номера і дати виставленого їм рахунку. Реквізити таких виписок в повній мірі відповідають даним банківських виписок.

Крім цього до матеріалів справи позивачем долучено і видаткові накладні на відпуск за оплаченими рахунками товарів фізичним особам, а також рахунки, які виставлялись Підприємством його покупцям та покликання на які здійснено у відповідних призначеннях платежу.

З долучених до матеріалів справи документів судом першої інстанції встановлено, що в рахунках на оплату товару, які виписувались ПП «Тиква» конкретним фізичним особам, чітко зазначено про те, що такі рахунки є договорами з відтермінуванням поставки. В рахунках чітко визначено асортимент, кількість і ціна товару, який належить оплатити. Видаткові накладні виписані пізніше ніж рахунки і містять посилання на їхні реквізити і на склад позивача, через який здійснюється відпуск ТМЦ. Асортимент, кількість і ціна товару в видаткових накладних повністю відповідає асортименту, кількості і ціні товару у виставлених рахунках.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані документи в своїй сукупності однозначно підтверджують і факти укладення правочинів з купівлі-продажу фізичними особами продукції позивача, і факти виконання таких правочинів.

В свою чергу відповідачем не наведено обставин та доказів, які б свідчили про штучний характер господарських операцій, невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про фіктивність вчинених операцій, а також про те, що вчинення зазначених операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру), а дії позивача та його контрагентів були спрямовані на отримання необґрунтованої податкової вигоди. Разом з тим, судом першої інстанцї встановлено рух активів (товару) по ланцюгу від постачальника до покупця, встановлено зв`язок між фактом придбання товару і господарською діяльністю позивача.

Крім того, допитана в суді першої інстанції в якості свідка головний бухгалтер Підприємства пояснила, що підприємство практикує таку форму торгівлі з фізичними особами через те, що банківська установа не знаходиться за адресою магазину або офісу ПП «Тиква», також у приміщенні ПП «Тиква» відсутній банківський термінал, тому покупцям зручно здійснити оплату наданих їм рахунків за межами місцезнаходження ПП «Тиква» і після оплати забрати підготовлений на складі товар у зручний для них час. Також свідок наголосила на тому, що до моменту надходження грошових коштів на банківський рахунок ПП «Тиква», видача (продаж, поставка) товару здійснюється лише у тих випадках, коли це окремо передбачено відповідним договором з покупцем.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що в межах податкової перевірки підтверджено, що в бухгалтерському обліку позивача операції з отримання на розрахунковий рахунок від фізичних осіб коштів в рахунок оплати за ТМЦ та подальший відпуск таких ТМЦ відображено кореспонденцією рахунків Д-т 311, К-т 361. Також підтверджено і не оспорюється той факт, що отримані позивачем в рамках таких господарських операцій кошти включені до доходів відповідних податкових періодів саме як доходи (виручка) від реалізації продукції.

Отже, у позивача не було жодних підстав для того, щоб відносити зазначені суми коштів ще й до інших доходів, які виникають у процесі господарської діяльності, але не пов`язані з операційною діяльністю підприємства, а тому висновки контролюючого органу в цій частині є необґрунтованими, як це вірно зазначив суд першої інстанції.

Щодо висновків контролюючого органу про не здійснення Підприємством декларування різниць, які виникають відповідно до ПК України, то суд апеляційної інстанції враховує наступне.

В акті перевірки зазначено, що Підприємством на виконання умов контракту №05/2020 від 04.04.2020, укладеного з фірмою-нерезидентом Feldsaaten Freudenberger GmbH&Co. KG Krefrid. Germany та у відповідності до ВМД придбано трави газонні на суму 1 645 293,74 грн., а на виконання умов контракту №06/2020 від 23.04.2020 з фірмою-нерезидентом Teusch Nutzfahrzeuge GmbH&Co. Germany та у відповідності до ВМД придбано вживаний автомобіль на суму 364 154,29 грн., від нерезидентів, організаційно правова форма яких включена до переліку, затвердженого Кабінетом Міністрів України, відповідно до п.«г» пп.39.2.1.1, ст.39 ПК України, який не сплачує податок на прибуток (корпоративний податок), у тому числі податок з доходів, отриманих за межами держави реєстрації таких нерезидентів, та/або не є податковим резидентом держави, в якій він зареєстрований як юридична особа. Сума 30 відсотків придбаних товарів, необоротних активів у нерезидентів становить: за 2020 рік 109247 грн., за 1 квартал 2021 року 493 588 грн.

Контролюючим органом зроблено висновок, що Підприємство не скоригувало фінансовий результат до оподаткування на суму 30 відсотків вартості придбаних товарів, необоротних активів у нерезидентів, значення рядка 3.1.6 додатку Р1 до декларації з податку на прибуток за 2020 рік та за 1 квартал 2021 року 0 грн. Таким чином, вказано, що Підприємство занизило різниці, які виникають відповідно до Податкового кодексу та збільшують фінансовий результат до оподаткування на загальну суму 602 835 грн.

В подальшому вказаний висновок був відкоригований в межах розгляду заперечень платника податків на акт перевірки.

Зокрема, з врахуванням того, що положення підпункту 140.5.4 пункту 140.5 статті 40 Податкового кодексу України набули чинності 23 травня 2020 року, то податковий орган вказав, що збільшення фінансового результату до оподаткування визначається за результатами податкового (звітного) 2020 року щодо операцій, здійснених після 22 травня 2020 року. Оскільки звіт про контрольовані операції за 2021 рік буде подаватись до 01 жовтня 2022 року, то визнання операцій контрольованими або неконтрольованими буде здійснюватись за результатами 2021 року. У разі недосягнення критеріїв контрольованості при здійсненні операцій з нерезидентами, які включені до переліку, ПП «Тиква» повинно буде збільшити фінансовий результат до оподаткування, зокрема, на суму 30% доходів/витрат за такими операціями. За наведеного, висновки перевірки в частині заниження різниць, які виникають відповідно до Податкового кодексу України та збільшують фінансовий результат до оподаткування за квартал 2021 року на суму 493588 грн., скасовано.

Відповідно до цього, до загальної суми нарахувань за спірними податковими повідомленнями-рішеннями увійшла лише сума до збільшення фінансового результату до оподаткування за 2020 рік - 109247 грн., що становить 30% вартості придбаного у фірми-нерезидента Teusch ahrzeuge GmbH & Co. KG, Germany вживаного автомобіля (364154,29 грн.).

Так, відповідно до підпункту 140.5.4 пункту 140.5 статті 140 ПК України фінансовий результат податкового (звітного) періоду збільшується на суму 30 відсотків вартості товарів, у тому числі необоротних активів (крім активів з права користування за договорами оренди), робіт та послуг (крім операцій, зазначених у пункті 140.2 та підпункті 140.5.6 цього пункту, та операцій, визнаних контрольованими відповідно до статті 39 цього Кодексу), придбаних у нерезидентів, організаційно-правова форма яких включена до переліку, затвердженого Кабінетом Міністрів України відповідно до підпункту «г» підпункту 39.2.1.1 підпункту 39.2.1 пункту 39.2 статті 39 цього Кодексу, які не сплачують податок на прибуток (корпоративний податок), у тому числі податок з доходів, отриманих за межами держави реєстрації таких нерезидентів, та/або не є податковими резидентами держави, в якій вони зареєстровані як юридичні особи.

Вимоги цього підпункту не застосовуються платником податку, якщо операція не є контрольованою та сума таких витрат підтверджується платником податку за цінами, визначеними за принципом «витягнутої руки» відповідно до процедури, встановленої статтею 39 цього Кодексу, але без подання звіту.

Норми цього підпункту застосовуються за результатами податкового (звітного) року.

Згідно з підпунктом «г» підпункту 39.2.1.1 пункту 39.2 статті 39 ПК України контрольованими операціями є господарські операції платника податків, що можуть впливати на об`єкт оподаткування податком на прибуток підприємств платника податків, а саме господарські операції, що здійснюються з нерезидентами, які не сплачують податок на прибуток (корпоративний податок), у тому числі з доходів, отриманих за межами держави реєстрації таких нерезидентів, та/або не є податковими резидентами держави, в якій вони зареєстровані як юридичні особи. Перелік організаційно-правових форм таких нерезидентів в розрізі держав (територій) затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 41 підрозділу 10 розділу XX ПК України господарські операції, визначені підпунктом «г» підпункту 39.2.1.1 підпункту 39.2.1 пункту 39.2 статті 39 цього Кодексу, визнаються контрольованими з дати набрання чинності переліком організаційно-правових форм нерезидентів в розрізі держав (територій), затвердженим Кабінетом Міністрів України відповідно до підпункту «г» підпункту 39.2.1.1 підпункту 39.2.1 пункту 39.2 статті 39 цього Кодексу.

Відповідний перелік затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 4 липня 2017 року № 480, набрав чинності 27.07.2017.

Оскільки вартісні критерії визнання операції (операцій) контрольованою для цілей виконання вимог статті 39 Кодексу обраховуються за результатами податкового (звітного) року, то коригування фінансового результату до оподаткування за операціями з нерезидентами, визначеними у підпункті 140.5.4 пункту 140.5 статті 140 Кодексу, здійснюються за результатами податкового (звітного) року. При цьому, контрагент повинен мати організаційно-правову форму, яка вказана у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України, а операція бути контрольованою і чи сума витрат платника податків визначатися за принципом «витягнутої руки».

Організаційно-правова форма Teusch ahrzeuge GmbH & Co. KG вказана у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України, що сторонами не заперечується.

Разом з тим, положення підпункту 140.5.4 пункту 140.5 статті 140 ПК України набрало чинності 23.05.2020, а отже, збільшення фінансового результат до оподаткування визначається за результатами податкового (звітного) 2020 року щодо операцій, здійснених після 22 травня 2020 року. Визнання операцій контрольованими або неконтрольованими має здійснюватися за результатами 2020 року і у разі недосягнення критеріїв контрольованості при здійсненні операцій збільшується фінансовий результат до оподаткування. Разом з тим, звіт про контрольовані операції за 2020 рік подається до 01 жовтня 2021 року, а на момент проведення перевірки та складання акту №4830/17-00-07-01/38247819 від 23.07.2021 зазначена дата, як це вірно зазначив суду першої інстанції, ще не настала.

З урахуванням того, що перевірка позивача закінчилася у липні 2021 року, висновки відповідач щодо заниження різниць, які виникають до оподаткування відповідно до Податкового кодексу України та збільшують фінансовий результат до оподаткування за 2020 рік на суму 109247 грн., є передчасними.

Крім того, відповідачем жодним чином не спростовано, що при укладені відповідних контрактів з нерезидентами, позивачем дотримано не принцип «витягнутої руки», оскільки ціна придбання не була ні занижена, ні завищена порівняно з ринковими цінами на такий товар. Зокрема, позивачем проводився аналіз витрат за господарською операцією відповідно до методів, визначених за принципом «витягнутої руки», згідно до процедури, встановленої статтею 39 ПК України.

Відповідно до підпункту 39.3.2.1. підпункту 39.3.2 пункту 39.2 статті 39 ПК України відповідність умов контрольованої операції принципу «витягнутої руки» визначається за допомогою застосування методу трансфертного ціноутворення, який є найбільш доцільним до фактів та обставин здійснення контрольованої операції.

Найбільш доцільний метод трансфертного ціноутворення обирається з урахуванням таких критеріїв: доцільності обраного методу відповідно до характеру контрольованої операції, що визначається, зокрема, на основі результатів функціонального аналізу контрольованої операції (з урахуванням виконуваних функцій, використовуваних активів і понесених ризиків); наявності повної та достовірної інформації, необхідної для застосування обраного методу та/або методів трансфертного ціноутворення; ступеня зіставності між контрольованими і неконтрольованими операціями, включаючи надійність коригувань зіставності, якщо такі застосовуються, які можуть використовуватися для усунення розбіжностей між такими операціями.

Платник податку з урахуванням зазначених критеріїв використовує будь-який метод, який він вважає найбільш доцільним, однак у разі, коли існує можливість застосування і методу порівняльної неконтрольованої ціни, і будь-якого іншого методу, застосовується метод порівняльної неконтрольованої ціни.

Згідно з підпунктом 39.3.3.1 пункту 39.1 статті 39 ПК України метод порівняльної неконтрольованої ціни полягає у порівнянні ціни, застосованої у контрольованій операції, з ціною у зіставній (зіставних) неконтрольованій (неконтрольованих) операції (операціях), які фактично здійснені платником податків (іншими особами) або на підставі інформації, отриманої з джерел, визначених підпунктом 39.5.3 пункту 39.5 цієї статті.

Відповідність рівня цін за приципом «витягнутої руки» підтверджується не просто порівнянням аналогічних цін в країні постачальника за звичайних умов, але й тим, що ціна постачальника є нижчою від аналогічних пропозицій з європейських країн, які не увійшли до відповідного переліку до переліку держав (територій), затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Як це встановлено судом першої інстанції, при визначенні ціни позивач порівняв ціни на зіставні бувші у використанні транспортні засоби і дійшов висновку про те, що запропонована ціна фірмою нерезидентом Teusch Nutzfahrzeuge GmbH&Co. Germany, перебуває в межах діапазону, а отже, відповідала принципу «витягнутої руки».

Зазначене достатніми, належними та допустимими доказами контролюючим органом не спростовано, а тому висновки в частині необхідності декларування Підприємством різниць, які виникають відповідно до ПК України за 2020 рік, є необґрунтованими.

Податкове повідомлення-рішення №01 від 17.08.2021 прийнято контролюючим органу з підстав виявлення в ході перевірки факту придбання Підприємством торфу за кодом УКТЗЕД із зазначенням в податкових накладних коду ставки « 20» у графі 8 розділу Б, тоді як слід було зазначити код ставки « 903», у податкових накладних не здійснено запис «Без ПДВ» у рядку «Складена на операції звільненні від оподаткування», що мало наслідком завищення податкового кредиту з податку на додану вартість в розмірі 23109 грн.

У акті перевірки зазначено, що Підприємство придбало торф у ТОВ «Нестор Агро» та ДП «Житомирторв», Озерянський торфзавод філія державного підприємства «Житомирторф», при аналізі поданої звітності яких встановлено, що заяви про відмову/зупинення ними використання пільги, передбаченої пунктом 45 підрозділу 2 розділу ХХ ПК України до контролюючого органу за місцем реєстрації не подавались. Відомості в АС «Податковий блок» про подачу такої заяви відсутні. Контролюючий орган дійшов висновку, що продаж торфу з кодом УКТЗЕД повинен відбуватись без нарахування ПДВ, а тому у покупця немає права на податковий кредит.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг (пункт 198.2 статті 198 ПК України).

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (пункт 198.6 статті 198 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Таким чином, платник податку може включити до складу податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі податкової накладної, оформленої відповідно до вимог статті 201 ПК України та зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Як вбачається з матеріалів справи Підприємство віднесло до податкового кредиту за операціями з купівлі торфу суму ПДВ в розмірі 23109 грн., підставою для чого стали податкові накладні, виписані ТОВ «Нестор Агро» та Озерянським торфозаводом філії державного підприємства «Житомирторф» на відповідні партії поставок, в яких ставка ПДВ була визначена на рівні 20% (т.1 а.с.194, 195, 202).

Отримані Підприємством податкові накладні були зареєстровані в ЄРПН, а ПП «Тиква» сплачено відповідні суми податку на додану вартість в ціні торфу, що податковим органом не заперечується.

Відповідно до пункту 45 підрозділу 2 розділу XX ПК України, у редакції, що діяла на 01.01.2017, тобто на початок періоду, який перевірявся, тимчасово, до 1 липня 2017 року, звільняються від оподаткування податком на додану вартість операції з постачання на митній території України вугілля та/або продуктів його збагачення товарних позицій 2701, 2702, 2703 00 00 00, 2704 00 згідно з УКТ ЗЕД.

Вказана пільга продовжена і у 2018 і у 2019 роках, тобто діяла протягом всього періоду, який перевірявся.

Згідно з останнім абзацом пункту 45 підрозділу 2 розділу XX ПК України платник податків може відмовитися від використання зазначеної пільги чи зупинити її використання на один або декілька звітних (податкових) періодів шляхом подання заяви. Заява, у якій зазначається перелік товарних позицій товарів згідно з УКТ ЗЕД і період, на який платник відмовляється чи зупиняє використання пільги, подається до контролюючого органу за місцем реєстрації платника податків до настання звітного періоду, в якому платник податку не передбачає використання зазначеної пільги. Відмова від використання пільги, зазначеної у цьому пункті, чи зупинення її використання застосовується з першого числа звітного (податкового) періоду, зазначеного у заяві.

Підпунктом 17.1.4 пункту 17.1 статті 17 ПК України встановлено, що платник податків має право користуватися податковими пільгами за наявності підстав у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до підпунктів 30.1, 30.2, 30.3, 30.4 статті 30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Платник податків вправі використовувати податкову пільгу з моменту виникнення відповідних підстав для її застосування і протягом усього строку її дії.

Платник податків вправі відмовитися від використання податкової пільги (крім податкових пільг з податку на додану вартість) чи зупинити її використання на один або декілька податкових періодів, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Податкові пільги, не використані платником податків, не можуть бути перенесені на інші податкові періоди, зараховані в рахунок майбутніх платежів з податків та зборів або відшкодовані з бюджету.

Пунктом 30.9 цієї статті визначено, що податкова пільга надається, зокрема, шляхом звільнення від сплати податку та збору.

Аналіз змісту наведених норм дає підстави для висновку, що використання податкової пільги є правом платника податку, а не його обов`язком. Жодною нормою Податкового кодексу України не визначено, що платник податку зобов`язаний автоматично користуватися податковою пільгою в разі неподання/несвоєчасного подання заяви про відмову від пільги.

Згідно з пунктом 201.5 статті 201 Податкового кодексу України для операцій, що оподатковуються, і операцій, звільнених від оподаткування, складаються окремі податкові накладні.

У разі звільнення від оподаткування у податковій накладній робиться запис «Без ПДВ» з посиланням на відповідні пункти (підпункти), статті, підрозділи, розділи цього Кодексу та/або міжнародного договору, якими передбачено звільнення від оподаткування податком (пункт 201.3 статті 201 ПК України).

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено та не заперечується контролюючим органом, що у всіх податкових накладних, отриманих позивачем від постачальників торфу, відсутній запис «Без ПДВ». Натомість такі податкові накладні складені для операцій, що оподатковуються за ставкою ПДВ 20%. Такі податкові накладні прийняті та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановленому законодавством порядку.

Оскільки, контролюючий орган у контексті застосування пункту 201.16 статті 201 ПУ України мав право призупинити реєстрацію податкових накладних з метою перевірки їх на відповідність ознакам, вказаним у пункті 5 Критеріїв оцінки міри ризиків, достатніх для зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 13 червня 2017 року № 567, проте таким правом не скористався, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що подальше виключення відповідачем сум податкового кредиту за такими податковими накладними, як і застосування до позивача штрафних санкцій є неправомірним.

Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 20 червня 2018 року у справі № 819/1383/17, від 03 листопада 2020 року у справі №200/10304/19-а, від 17 лютого 2022 року у справі №280/4170/19.

Крім того, норми податкового законодавства не ставлять у залежність право платника податків на податковий кредит при визначенні податкових зобов`язань з податку на додану вартість від дотримання податкової дисципліни його контрагентом - постачальником товару (послуг), якщо цей платник мав реальні витрати у зв`язку з фактичним придбанням товару (послуг), призначених для використання у його господарській діяльності та в оподатковуваних податком на додану вартість операціях. Порушення постачальником товару (послуг) податкового законодавства не може бути підставою для висновку про порушення іншим платником податків - покупцем товару (послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про його (покупця) обізнаність щодо протиправної податкової поведінки контрагента (постачальника) та про злагодженість дій між ними.

Такий висновок відповідає сталій практиці застосування Верховним Судом норм статті 198 Податкового кодексу України, зокрема в постановах від 24.09.2019 у справі №826/9039/16, від 18.11.2019 у справі № 808/3356/17, від 17.09.2019 у справі №500/2733/18.

За умови подання платником податків належним чином оформлених документів, які згідно з правовими нормами повинні бути виписані на господарські операції певного виду, та підтвердження суми податку на додану вартість податковими накладними, зареєстрованими відповідно до вимог статті 201 Податкового кодексу України, задекларовані платником податків дані податкового обліку вважаються підтвердженими (правомірними), якщо контролюючий орган не доведе зворотне.

Це відповідає нормі абзацу першого частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Ця норма узгоджується як з нормою абзацу першого пункту 56.4 статті 56 Податкового кодексу України, відповідно до якої обов`язок доведення, що будь-яке нарахування, здійснене контролюючим органом у випадках, визначених Податковим кодексом України, або будь-яке інше рішення контролюючого органу є правомірним, покладено на контролюючий орган, так і з нормою підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України щодо презумпції правомірності рішень платника податків, які в сукупності закріплюють презумпцію добросовісності податкової поведінки платника податків.

Таким чином, колегія суддів не може погодитися з доводами скаржника про завищення податкового кредиту на загальну суму 23109 грн. внаслідок включення Підприємством до складу податкового кредиту сум ПДВ за ставкою 20 відсотків за господарськими операціями з придбання торфу у контрагентів, якими не подано або несвоєчасно подано заяви про відмову/зупинення використання пільги.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що приймаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення відповідач діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, не обґрунтовано, тобто не врахував усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), оскаржувані податкові повідомлення-рішення є неправомірним, а позовні вимоги про скасування таких за встановлених обставин є підлягають задоволенню, як це вірно зазначив суду першої інстанції.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 230, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року у справі №460/16126/21 без змін.

Стягнути з Головного управління ДПС у Рівненській області (місце знаходження: вул. вул. Відінська, 12, м., Рівне, 33023, ЄДРПОУ ВП 44070166) на користь Держави до спеціального фонду Державного бюджету України (отримувач коштів - ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код отримувача - 37993783; банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача - UA0026001; код класифікації доходів бюджету - 22030106) 27 167 грн (двадцять сім тисяч сто шістдесят сім гривень сорок копійок) 40 коп. судового збору за подання апеляційної скарги до винесення рішення судом апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді О. І. Довга
В. З. Улицький
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 15.08.2022 згідно з ч.3 ст.321 КАС України