Справа № 640/14584/21
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2022-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2022 року м. Київ № 640/14584/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Бояринцевої М.А., розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Міністерства освіти і науки України
пропро зобов`язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства освіти і науки України та, з урахуванням заяви про усунення недоліків просить суд:

- стягнути з Міністерства освіти і науки України на користь ОСОБА_1 надбавки за виконання особливо важливої роботи для фахівців з питань реформ за січень та лютий 2021 року;

- стягнути з Міністерства освіти і науки України на користь ОСОБА_1 59 086,12 грн. компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 14.06.2021 по 14.07.2021;

- стягнути з Міністерства освіти і науки України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу.

Мотивуючи позовні вимоги позивач вказує, що МОН України не нараховано та не виплачено йому надбавку за виконання особливо важливої роботи для фахівців з питань реформ за період січень-лютий 2021 року. При цьому, ОСОБА_1 посилається на закони України «Про державну службу», «Про оплату праці», Положення про застосування стимулюючих виплат державним службовцям, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 №15, Стратегії реформування державного управління України на період до 2021 року, затвердженої розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 №474, Концепції запровадження посад фахівців з питань реформ, затвердженої розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11.11.2016 № 905-р, Концепції реформування системи оплати праці державних службовців, затвердженої Розпорядженням Кабінету Міністрів У країни від 27.05.2020 №622-р та стверджує, що надбавка за виконання особливо важливої роботи для фахівців з питань реформ є обов`язковою фіксованою стимулюючою виплатою, яка щомісячно нараховується та виплачується фахівцям з питань реформ та є складовою їх заробітної плати.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, де останній вказує про проведення із позивачем розрахунку при звільненні в повному обсязі. Окрім цього, представник МОН України стверджує, що надбавка за виконання особливо важливої роботи для фахівців з питань реформ є додатковою стимулюючою виплатою, а не обов`язковою, зазначає про відсутність станом на 12.02.2021 відкритих бюджетних асигнувань для виплати такої надбавки. Також представник відповідача посилається на те, що Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 27.05.2020 №622-р надбавку за виконання особливо важливої роботи для фахівців з питань реформ, як обов`язкову фіксовану виплату скасовано та стверджує про внесення змін до паспорта бюджетної програми на 2021 рік.

У свою чергу представником позивача подано відповідь на відзив на позовну заяву, а представником відповідача заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву.

Також представником позивача подано пояснення щодо заперечень на відповідь на відзив, де він наполягає, що надбавка за виконання особливо важливої роботи для фахівців з питань реформ є обов`язковою фіксованою стимулюючою виплатою, яка щомісячно нараховується та виплачується фахівцям з питань реформ та є складовою їх заробітної плати.

Справа вирішується на підставі наявних в ній матеріалів.

Розглянувши подані матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 31 та статті 35 Закону України «Про державну службу» наказом Міністерства освіти і науки України «Про призначення ОСОБА_1 » від 16.08.2018 №356-А призначено з 20.08.2018 позивача на посаду керівника експертної групи з питань позашкільної освіти директорату інклюзивної та позашкільної освіти як такого, який обраний за конкурсом, з посадовим окладом згідно зі штатним розписом.

Надалі, відповідно до пункту 1 частини 1, частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» та статті 24 Закону України «Про відпустки» наказом Міністерства освіти і науки України «Про звільнення ОСОБА_1 » наказано звільнити з 12.02.2021 ОСОБА_1 , керівника експертної групи з питань позашкільної освіти директорату інклюзивної та позашкільної освіти за ініціативою суб`єкта призначення.

Згідно пункту 2 вказаного наказу наказано Управлінню бухгалтерського обліку та звітності ( ОСОБА_5 ) провести остаточний розрахунок з ОСОБА_1 та виплатити вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат та компенсацію за невикористану відпустку у кількості 13 календарних днів.

Як встановлено судом та не заперечувалось сторонами відповідачем 12.02.2021 здійснено розрахунок із ОСОБА_1 та виплаченому останньому 75 373,31 грн.

У той же час суть спірних правовідносин полягає у тому, що на думку позивача, МОН України при проведенні остаточного з ним розрахунку при звільненні не нараховано за січень-лютий 2021 надбавку за виконання особливо важливої роботи для фахівців з питань реформ.

Вирішуючи спір по суті суд враховує наступне.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 №474 (в редакції Розпорядження Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1102 схвалено Стратегію реформування державного управління на період до 2021 року (далі - Стратегія №474).

Згідно із розділом I Стратегії №474 реформа державного управління є однією з основних реформ у країнах з перехідною економікою, що здійснюють комплексні реформи у різних сферах державної політики. Дієва система державного управління є одним з основних факторів конкурентоспроможності держави та передумовою європейської інтеграції. Ефективна діяльність Кабінету Міністрів України щодо формування державної політики у різних сферах можлива за наявності професійної, результативної, ефективної та підзвітної системи центральних органів виконавчої влади. Зниження адміністративного навантаження державного регулювання, покращення якості надання адміністративних послуг, забезпечення законності та передбачуваності адміністративних дій покращує позиції держави у світових рейтингах конкурентоспроможності. Крім того, ефективна система державного управління є однією з основних передумов демократичного врядування, що ґрунтується на принципах верховенства права.

Метою цієї Стратегії є вдосконалення системи державного управління і відповідно підвищення рівня конкурентоспроможності країни. Результатом реалізації цієї Стратегії повинна стати більш ефективна та підзвітна громадянам система державного управління, яка працює в інтересах суспільства, забезпечує сталий розвиток країни та надає якісні послуги.

Мета та завдання реформи управління державними фінансами у складі системи державного управління визначені Стратегією реформування системи управління державними фінансами на 2017-2020 роки, схваленою розпорядженням Кабінету Міністрів України від 8 лютого 2017 р. № 142 (Офіційний вісник України, 2017 р., № 23, ст. 659).

Відповідно до розділу IV основними складовими елементами реформи є: подальше вдосконалення нормативно-правової бази державної служби та забезпечення її ефективного впровадження; розроблення та запровадження систем класифікації посад на державній службі; фінансова стабільність реформування системи оплати праці державних службовців з урахуванням макроекономічних показників; посилення спроможності структурних підрозділів з управління персоналом у міністерствах та інших центральних органах виконавчої влади з метою розвитку сучасного управління людськими ресурсами з координацією діяльності НАДС; створення інтегрованої інформаційної системи управління людськими ресурсами на державній службі; реформа системи професійного навчання державних службовців, у тому числі в частині володіння іноземною мовою, яка є однією з офіційних мов Ради Європи; посилення інституційної спроможності НАДС та служб управління персоналом в органах виконавчої влади.

Між тим, Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11.11.2016 №905-р схвалено Концепцію запровадження посад фахівців з питань реформ (далі - Концепція).

У розділі «Шляхи реалізації Концепції» вказано про наступне.

Фахівці з питань реформ - державні службовці, що призначаються на такі посади в рамках реалізації цієї Концепції відповідно до вимог і в порядку, що визначені Законом України "Про державну службу".

Посади фахівців з питань реформ - посади державної служби категорій "А", "Б" і "В", військові та дипломатичні посади з посадовими обов`язками, що передбачають, зокрема, підготовку та проведення реформ у відповідних сферах (визначення проблем, підготовка пропозицій та планів заходів щодо їх розв`язання, підготовка проектів відповідних актів законодавства, організація та участь у виконанні згаданих планів заходів, оцінювання результатів їх реалізації, здійснення інших аналітичних функцій), а також виконання основних завдань, пов`язаних із стратегічним плануванням діяльності державного органу, забезпеченням формування та/або реалізації державної політики у відповідних сферах, на які поширюються спеціальні умови оплати праці в рамках загальної системи оплати праці державних службовців.

Посади фахівців з питань реформ поділяються на дві групи.

До першої групи належать посади державної служби категорії "А", а саме: посади Державного секретаря Кабінету Міністрів України, його заступників, Керівника Апарату Офісу Президента України, державних секретарів міністерств, Голови НАДС, його заступників, Голови Державного агентства з питань електронного урядування, його заступників.

До другої групи належать посади державної служби категорій "Б" і "В" у директоратах, генеральних департаментах, які утворюються в державних органах, а також в Урядовому офісі координації європейської та євроатлантичної інтеграції Секретаріату Кабінету Міністрів України та Офісі Президента.

Посади фахівців з питань реформ повинні визначатися в державних органах відповідно до основних завдань таких органів. При цьому в разі, коли запровадження посад фахівців з питань реформ потребуватиме реорганізації державного органу, така реорганізація не може мати на меті свавільне звільнення державних службовців у зв`язку із зміною назв структурних підрозділів та/або найменувань посад.

Вимоги до кандидатів на посади фахівців з питань реформ включають загальні і спеціальні вимоги відповідно до Закону України "Про державну службу". Спеціальні вимоги можуть включати вимоги щодо професійних знань, володіння іноземною мовою, яка є однією з офіційних мов Ради Європи, навичками проектного управління та наявності досвіду такого управління, аналітичного мислення, навичок планування і аналізу, творчих здібностей, ініціативності, об`єктивності, відповідальності, вміння працювати в стресових ситуаціях, а також інші вимоги відповідно до Закону України "Про державну службу".

Спеціальні вимоги до кандидатів на посади фахівців з питань реформ визначаються суб`єктом призначення відповідно до Закону України "Про державну службу".

На посади фахівців з питань реформ призначаються особи, які є переможцями конкурсного відбору на посади державної служби, що визначені як посади фахівців з питань реформ відповідно до цієї Концепції. Конкурс на зайняття посад фахівців з питань реформ проводиться відповідно до Порядку проведення конкурсу на зайняття посад державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 р. № 246.

Заробітна плата фахівців з питань реформ складається з: посадового окладу, відповідних надбавок і виплат, а також премії (у разі встановлення) відповідно до Закону України "Про державну службу"; стимулюючих виплат, встановлених для посад фахівців з питань реформ, які повинні бути уніфікованими для усіх рівнозначних посад.

З метою реалізації Концепції передбачається внесення змін до Положення про застосування стимулюючих виплат державним службовцям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 р. № 15 "Питання оплати праці працівників державних органів", щодо визначення розмірів стимулюючих виплат для фахівців з питань реформ у рамках загальної системи оплати праці державних службовців.

Для запровадження посад фахівців з питань реформ буде вжито таких заходів, зокрема: внесення змін до структури та штатного розпису державних органів; внесення змін до Положення про застосування стимулюючих виплат державним службовцям щодо встановлення розмірів стимулюючих виплат фахівцям з питань реформ; формування конкурсних комісій, до роботи яких будуть залучені експерти, у тому числі з питань управління персоналом, для відбору осіб на зайняття посад фахівців з питань реформ;

Аналізуючи наведене суд приходить до висновку, що на фахівців з питань реформ поширюється дія Закону України «Про державну службу» та їх заробітна плата складається, у тому числі зі стимулюючих виплат, встановлених для посад фахівців з питань реформ, які повинні бути уніфікованими для усіх рівнозначних посад, які, у свою чергу визначаються Положенням про застосування стимулюючих виплат державним службовцям.

У свою чергу, принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII).

Відповідно до частини 1 статті 50 Закону № 889-VIII держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Положеннями частини 2 статті 50 Закону № 889-VIII регламентовано, що заробітна плата державного службовця складається з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 6) премії (у разі встановлення).

Постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 №15 (в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 13.01.2021 №15) затверджено Положення про застосування стимулюючих виплат державним службовцям (далі - Положення №15), яке визначає механізм застосування стимулюючих виплат державним службовцям з метою посилення мотивації працівників державних органів до високопрофесійної, результативної та високоякісної роботи.

Відповідно до пунктів 2, 3 Положення керівники державної служби в державному органі мають право встановлювати державним службовцям у межах економії фонду оплати праці додаткові стимулюючі виплати.

До додаткових стимулюючих виплат державним службовцям належать надбавки: 1) за інтенсивність праці; 2) за виконання особливо важливої роботи.

Положеннями пункту 4 Положення №15 регламентовано, що надбавка за інтенсивність праці та надбавка за виконання особливо важливої роботи (далі - надбавки) встановлюються державним службовцям у відсотках до посадового окладу.

Надбавки встановлюються згідно з наказом (розпорядженням) керівника державної служби в державному органі.

Згідно із пунктом 6 Положення №15 надбавка за виконання особливо важливої роботи встановлюється державним службовцям з урахуванням таких критеріїв: 1) виконання завдань та функцій щодо реалізації пріоритетних напрямів державної політики, участь у розробленні проектів нормативно-правових актів, проведення експертизи таких актів; 2) виконання роботи, що вимагає від працівника особливої організаційно-виконавчої компетентності та відповідальності, результатом якої є підвищення ефективності управління.

Відповідно до пункту 7 Положення №15 надбавка за виконання особливо важливої роботи встановлюється згідно з додатком 1 державним службовцям, посади яких належать до посад фахівців з питань реформ.

Надбавка за виконання особливо важливої роботи також встановлюється державним службовцям, які забезпечують впровадження пріоритетних реформ держави у відповідних галузях.

Надбавка за виконання особливо важливої роботи, передбачена абзацом першим цього пункту, виплачується в межах коштів, виділених в установленому порядку на оплату праці фахівців з питань реформ.

Надбавка за виконання особливо важливої роботи встановлюється державним службовцям, зазначеним в абзаці першому цього пункту, та нараховується з урахуванням фактично відпрацьованого часу протягом місяця.

На період випробування надбавка за виконання особливо важливої роботи для фахівців з питань реформ встановлюється в розмірі 50 відсотків щомісячної надбавки за виконання особливо важливої роботи для таких фахівців згідно з додатком 1. Для фахівців з питань реформ, яким на 1 січня 2019 р. встановлено випробування, до завершення випробування зберігається встановлений розмір надбавки, який не перевищує розмір, визначений у додатку 1.

Під час встановлення зазначеної надбавки норми пункту 8 цього Положення в частині відповідного погодження не застосовуються.

У разі встановлення надбавки, визначеної абзацом першим цього пункту, інші надбавки, передбачені цим Положенням, не встановлюються.

Аналізуючи наведені положення суд приходить до висновку, що Положення №15 розрізняє надбавки за виконання особливо важливої, які встановлюються наказом (розпорядженням) керівника державної служби у відсотках до посадового окладу державного службовця та надбавки за виконання особливо важливої роботи державним службовцям, посади яких належать до посад фахівців з питань реформ розмір яких, у свою чергу встановлено Додатком №1 до Положення №15.

Судом встановлено та не заперечувалось відповідачем, що позивач був державним службовцем, посада якого відносилась до фахівців з питань реформ. Звідси слідує, що надбавка за виконання особливо важливої роботи державним службовцям ОСОБА_1 зафіксована у Додатку №1 до Положення №158 та становить - 33 200,00 грн.

Слід звернути увагу на те, що відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог вказує, що надбавка за виконання особливо важливої роботи державним службовцям, посади яких належать до посад фахівців є тимчасовими стимулюючими виплатами для забезпечення конкурентного рівня заробітної плати відповідно до показників загального ринку праці.

Суд оцінюючи вказані твердження МОН України звертає увагу на те, що Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 27.05.2020 №622-р «Про схвалення Концепції реформування системи оплати праці державних службовців та затвердження плану заходів з її реалізації» (далі - Розпорядження №662-р) вказано про те, що надбавка за виконання особливо-важливої роботи для фахівців з питань реформ (фіксований розмір) є обов`язковою фіксованою виплатою. Наведене також слідує із змісту оголошення про проведення конкурсу керівника експертної групи з питань позашкільної освіти директорату інклюзивної та позашкільної освіти, а саме в розділі умови оплати праці зазначено - надбавка за виконання особливо важливої роботи - 33 000,00 - 45 000,00 грн.

Отже, аналіз вказаного дає суду підстави дійти до однозначного висновку про те, що надбавка за виконання особливо важливої роботи для фахівців з питань реформ є фіксованою виплатою, розмір якої в залежності від посади визначений Додатком №1 до Положення №15.

В цьому контексті також слід вказати про безпідставність тверджень МОН України про те, що така надбавка була скасована Розпорядженням №662-р, оскільки вказаним Розпорядженням дійсно така надбавка підлягає скасуванню шляхом будування нової структури заробітної плати державних службовці (розділ «Очікувані результати») у наступний спосіб: запровадження системи оплати праці на основі класифікації посад державної служби у державних органах, які є учасниками експериментального проекту; запровадження моніторингу чисельності та оплати праці державних службовців (згідно з класифікацією посад державної служби; як інструмент "примірки" розробленої моделі); розроблення та внесення в установленому порядку на розгляд Кабінету Міністрів України проекту Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про державну службу" щодо перегляду структури заробітної плати державних службовців, посилення її конкурентоспроможності та ролі посадового окладу, впровадження системи грейдів; розроблення та внесення в установленому порядку на розгляд Кабінету Міністрів України проекту Закону України щодо внесення змін до деяких законів України, що регулюють питання оплати праці в державних органах, з метою їх узгодження із Законом України "Про державну службу" в частині уніфікації підходів до визначення рівня оплати праці; підготовка схеми посадових окладів на посадах державної служби на 2022 рік відповідно до класифікації посад державної служби; запровадження системи оплати праці на основі класифікації посад державної служби в міністерствах.

Суд наголошує, що станом на час виникнення спірних правовідносин Додаток №1 до Положення №15 був чинним, жодних змін, у тому числі щодо скасування надбавки за виконання особливо важливої роботи для фахівців з питань реформ останній не містить.

Також при вирішенні спору по суті суд відхиляє всі посилання відповідача на рішення, у тому числі наказ Міністерства освіти і науки України від 25.02.2021 №102-а «Про встановлення надбавок», в додатку якого відсутні відомості щодо позивача, оскільки останні прийнятті вже після звільнення ОСОБА_1 . При цьому, не підлягають також прийняттю посилання МОН України на пункт 1 протоколу №8 від 23.02.2021, наказ від 18.02.2021 №223 «Про внесення змін до бюджетної програми на 2021» з аналогічних підстав.

Окрім цього не підлягають врахуванню і посилання відповідача на пункт 9 Положення №15, оскільки, на переконання суду дане положення може бути застосовано виключно до тих державних службовців, розмір надбавки яких встановлюється у відсоткову відношенні до посадового окладу, а не щодо тих державних службовців, розмір надбавки яких визначено Додатком №1 до Положення №15.

Водночас, суд відхиляє твердження МОН України як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог в частині відсутності бюджетних асигнувань на оплату працівник фахівців з питань реформ, оскільки відсутність бюджетного фінансування не звільняє останнього від обов`язку нараховувати та виплачувати відповідну надбавку згідно із Додатком №1 до Положення №15.

Отже, підсумовуючи наведене суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в частині стягнення з Міністерства освіти і науки України суми невиплаченої при звільненні надбавки за виконання особливо важливої роботи для фахівців з питань реформ за січень та лютий 2021 року, однак суд не може погодитися із проведеним ОСОБА_1 розрахунку відповідної надбавки та вказує про наступне.

При здійсненні розрахунку суми до стягнення суд враховує, що розмір надбавки за виконання особливо важливої роботи для фахівців з питань реформ є фіксований та нараховується з урахуванням фактично відпрацьованого часу протягом місяця.

Як вже було вказано вище, розмір надбавки за виконання особливо важливої роботи для фахівців з питань реформ позивач становить 33 200,00 грн.

Кількість робочих днів у січні 2021 становить 19 днів. Звідси слідує, що надбавка за виконання особливо важливої роботи для фахівців з питань реформ за один фактично відпрацьований день становить - 1 747,36 грн. Відповідно до розрахункового листа за січень 2021 року позивач фактично відпрацював 15 робочих днів, а тому розмір надбавки за січень 2021 року має становити 15х1747,36=26 210,52 грн.

Кількість робочих днів у лютому 2021 року 20 днів, надбавка за один день - 1 660,00 грн., фактично відпрацьовані позивачем 10 днів, а тому надбавка становить 10х1660=16 600,00 грн.

Загальна сума надбавки за виконання особливо важливої роботи для фахівців з питань реформ за період січень-лютий 2021 року, яка підлягає стягненню на користь позивача становить 42 810,52 грн. з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів.

Таким чином позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення частково.

Відповідно до пункту 2, частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Отже рішення суду в частині стягнення на користь позивача надбавки за виконання особливо важливої роботи для фахівців з питань реформ за січень 2021 року у розмірі 26 210,52 грн. з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів підлягає до негайного виконання.

Що ж стосується позовних вимог в частині стягнення з МОН України компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 14.06.2021 по 14.07.2021 у розмірі 59 086,21 грн, суд вкаже наступне.

Згідно з вимогами частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до вимог частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з вимогами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до вимог частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених законодавчих норм дає підстави дійти висновку про те, що умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з вимогами частини 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до вимог частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

ЄСПЛ тлумачить поняття «якість закону» так: національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. аnd Others v. Bulgaria») від 24 липня 2008 року, заява № 1365/07, п. 39, «Олександр Волков проти України» від 29 січня 2013 року, заява № 21722/11, п. 170).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France») від 11 листопада 1996 року, заява № 17862/91, п. 31-32, «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року, заява № 20372/11, п. 65).

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у справі № 810/451/17 зазначив, що висновок, який викладений у рішенні ЄСПЛ від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України», а саме у пункті 57 цього рішення, не узгоджується та суперечить практиці Верховного Суду України, за яким після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15).

Отже, суд зазначає, що правовий висновок Верховного Суду України у справі № 21-1765а15 є застосовним до спірних правовідносин.

Як свідчить зміст рішення у справі «Меньшакова проти України», позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд, ґрунтувались на тому, що стаття 117 КЗпП України надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата.

Однак доводи заявниці не прийняли суди. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 08 липня 1997 року та 25 травня 1998 року, та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат. З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 КЗпП України більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов`язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Разом з тим, у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю України. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні «Меньшакова проти України» вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та оцінювати надані їм докази (рішення у справі «Waiteand Kennedy v. Germany», заява № 26083/94, п. 54).

Тому за висновком ЄСПЛ не було порушення статті 6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (п. 59 рішення).

За таких обставин суд зазначає, що немає жодних підстав вважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15.09.2015, провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

Разом з тим статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Суд зазначає, що метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Суд звертає увагу, що в межах даної адміністративної справи наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми, зокрема надбавки за виконання особливо важливої роботи для фахівців з питань реформ за період січень-лютий 2021 щодо фактичної наявності/відсутності у позивача права на нарахування та виплату відповідної надбавки.

Судом під час вирішення спору по суті встановлено наявність у ОСОБА_1 права на нарахування та виплату йому надбавки за виконання особливо важливої роботи для фахівців з питань реформ за період січень-лютий 2021, а тому до спірних правовідносин в цій частині слід застосувати положення частини 2 статті 117 КЗпП України та задовольнити позовні вимоги не шляхом стягнення з відповідача компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 14.06.2021 по 14.07.2021, а шляхом зобов`язання МОН України нарахувати та виплати ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.06.2021 по 14.07.2021.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Таким чином, беручи до уваги наведене суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Разом з цим, як свідчать матеріали справи позивачем заявлено клопотання про стягнення на його користь витрат на правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат в межах даної адміністративної справи суд враховує наступне.

Згідно із частиною 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Згідно із пунктом 1 частини 3 статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями частин 1-5 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу позивачем надано до суду: договір про надання правової допомоги №6/4/21, додаткову угоду від 23.04.2021 до договору №6/4/214 про надання правової допомоги від 07.04.2021, у відповідності до якої сторони дійшли, що розмір гонорару становить 4000,00 грн. та квитанцію TS210504 від 20.04.2021.

Приймаючи до уваги те, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково суд приходить до висновку, що розмір судових витрат, понесених на правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача має становити 1000,00 грн. з урахуванням пропорційно задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 73, 77, 132, 134, 139, 143 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Міністерства освіти і науки України (01135, проспект Перемоги, б. 10, ) про зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

2. Стягнути з Міністерства освіти і науки України (01135, проспект Перемоги, б. 10, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) надбавку за виконання особливо важливої роботи для фахівців з питань реформ за період січень-лютий 2021 року у розмірі 42 810 (сорок дві тисячі вісімсот десять) грн. 52 коп. з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів підлягає до негайного виконання.

Рішення в частині стягнення на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) надбавки за виконання особливо важливої роботи для фахівців з питань реформ за січень 2021 року у розмірі 26 210,52 грн. з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів підлягає до негайного виконання.

3. Зобов`язати Міністерство освіти і науки України (01135, проспект Перемоги, б. 10, ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.06.2021 по 14.07.2021.

4. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Міністерства освіти і науки України (01135, проспект Перемоги, б. 10, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) витрати понесені ним на правничу допомогу у розмірі 1000 (одна тисяча) 00 грн.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України.

Суддя М.А. Бояринцева