Справа № 640/16926/19
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2022-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2022 року м. Київ № 640/16926/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи:

До Окружного адміністративного суд міста Києва звернувся громадянин Народної Республіки Бангладеш (далі - НРБ) ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Держаної міграційної служби України (далі - відповідач, ДМС України), третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі - третя особа, ЦМУ ДМС України у м. Киві та Київській області), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України № 278-19 від 15 серпня 2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина НРБ ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву громадянина НРБ ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що він, маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування через політичні причини, а також систематичне порушення прав людини, залишив країну свого походження - НРБ у пошуках притулку та прибув в Україну, де звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Проте, відповідачем та третьою особою у задоволенні заяви йому було відмовлено на підставі відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивач вважає, що працівники відповідача та третьої особи формально дослідили інформацію щодо країни його походження, не виконали положення Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй та Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25 червня 2009 року, відтак, безпідставно та необґрунтовано прийняли рішення, яким відмовлили йому у задоволенні вимог щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що зумовило його звернення із адміністративним позовом до суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2019 року відкрито провадження у справі № 640/16926/19 та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу надати відзив, а третій особі - заперечення на позовну заяву, які повинні відповідати вимогам статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -

КАС України), одночасно зобов`язано ДМС України у п`ятиденний строк з дня отримання ухвали, надати суду належним чином завірену копію особової справи громадянина НРБ ОСОБА_1 .

Зважаючи на відсутність доказів про отримання відповідачами та третьою особою ухвали про відкриття провадження у справі, ухвалою від 30 листопада 2021 року з метою забезпеченя повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі та прийняття законного і обґрунтованого рішення судом повторно витребувано особову справу позивача.

На виконання вказаної ухвали ДМС України надано особову справу громадянина НРБ ОСОБА_1 . Також надано відзив на позовну заяву, в якому заперечується проти задоволення позовних вимог з мотивів того, що заява позивача є необґрунтованою та не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Третя особа процесуальним правом на подання заперечення на позов не скористалася.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, дійшов наступних висновків.

Обставини, встановлені судом:

З наявних в матеріалах адміністративної справи копій матеріалів особової справи № 2019KV0022 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином НРБ. Уродженець с. Новапатон, м. Сильхет, Бангладеш. За національністю - бенгалієць, віросповідання - Іслам. Неодружений. Дітей не має. Документи, що посвідчують особу, відсутні. Персональні дані встановлені зі слів позивача.

До України прибув автомобільним транспортом нелегально, де проживає в АДРЕСА_1 .

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення від 19 грудня 2019 року його притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 203 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн.

Звернувся до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області із заявою від 25 лютого 2019 року про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

У своїй заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25 лютого 2019 року зазначив, що він в 2013 році вступив у Модаді Мохан - коледж Національного університету Бангладеш та почав підтримувати партію «Бангладеш Ісламі Чатра Шибір» (далі - «ІЧШ»), але його переслідували «Чатра Ліг». Через переслідування він не міг регулярно ходити на заняття, сплатити збори і скласти іспит на першому курсі.

04 серпня 2018 року він брав участь у студентських антиурядових протестах в місцевості Чаохота, міста Сільхет, які почалися в Бангладеш з 01 серпня 2018 року у зв`язку із загибеллю в дорожньо-транспортній пригоді двох студентів зі школи Шахід Рамідж Уддін Кентонмент та коледжу в Дакке, з вимогами справедливості для загиблих та безпеки доріг.

Під час заходу поліція заарештувала учасників протесту, у томі числі і його, і відвезла у невідомому напряму до 4-х поверхового будинку, де катувала їх. Трьом учасникам вдалося втекти, розбивши вікна. Він спустився з 4-го поверху, почав бігти, сів у машину та втік звідти.

З огляду на повідомлене, зазначає, якщо його повернуть до Бангладеш, він буде в небезпеці, тому що є серйозний ризик для його життя з боку поліції. Він не зможе жити в країні нормально.

У той же день, 25 лютого 2019 року, стосовно позивача проведено анкетування, в результаті чого складено анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту де, зокрема, уточнено його анкетні дані, а також встановлено, що на території Бангладеш залишилися проживати два його брати, сестра та мати за тією ж адресою, де проживав він, які не зазнають переслідувань. Навчався: з 2000 по 2005 роки у Державній початковій школі Баброкпун, з 2006 по 2011 роки у Вищій школі Боальджур Базар, з 2011 по 2013 роки у коледжі Балагонт, з 2013 по 2018 роки у коледжі Мадан Мохан Національного університету Бангладеш. Рідна мова - бенгальська, англійською мовою володіє зі словником. На Батьківщині заявник був самозайнятою особою та працював землеміром з 2016 по 2018 роки. Не військовозобов`язаний. До кримінальної відповідальності не притягався. Зазначає, що до нього було застосовано адміністративні заходи - арештований поліцією разом із 6-ма іншими студентами за участь у простатах в Університеті. Країну постійного проживання покинув 20 серпня 2018 року на автомобілі без дозволу влади на виїзд. В Україну прибув 01 вересня 2018 року таємно. За наданням притулку або статусу біженця в інших країнах не звертався, оскільки не пам`ятає через які країни прямував.

В анкеті зазначив причини виїзду з країни громадянської належності аналогічні зазначеним у його заяві, проте при анкетуванні уточнив, що підтримував партію «ІЧШ», але не був членом цієї організації. Не був активним учасником партії, йому подобалася програма партії в цілому.

На питання анкети щодо причетності до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з його расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, вказав, що члени «Чатра Ліг» напали на нього і застосували насильство через те, що він підтримує «ІЧШ».

З текстом вказаної анкети позивач ознайомлений, заперечень не висловив, що засвідчено його особистим підписом на останньому аркуші анкети.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 лютого 2019 року працівником органу міграційної служби заповнено реєстраційний листок на ОСОБА_1 , як на особу, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, справа № 2019KV0022.

Його документовано довідкою про звернення за захистом в Україні № 010073 строком дії до 25 березня 2019 року, та одночасно запрошено з`явитися на співбесіду для уточнення відомостей та анкетних даних 12 березня 2019 року.

Співробітником міграційної служби 12 березня 2019 року із заявником проведено співбесіду та складено відповідний протокол.

Під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, органом міграції було забезпечено перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися.

Довідкою ТОВ «Компанія Шаме» підтверджено, що перекладач Расулі Абдул Рахім Кадір володіє українською, російською, фареі, дарі, урду, хінді та англійською мовами у обсязі, достатньому для виконання усного та письмового перекладу у судах та інших державних установах.

Протоколом співбесіди від 12 березня 2019 року підтверджено, що заявник погоджується із запропонованою кандидатурою перекладача, добре його розуміє та не заперечує, що співбесіду буде перекладено з бенгальської мови та російську, а записано українською.

У ході співбесіди заявником було надано такі відомості.

Зокрема, з приводу відсутності у нього документу, що посвідчує особу, уточнив, що паспорт хтось забрав у невідомій країні, а згодом, у тій же співбесіді, повідомив, що при виїзді із Бангладеш паспорта при собі не мав. Одночасно, повідомляючи про свій маршрут з Бангладеш до України, вказав, що потрапив до України автомобільним шляхом разом із 4-ма іншими мігрантами через транзитні країни, але які саме не пам`ятає, однак пізніше зазначив, що, тікаючи з місця утримання представниками правоохоронних органів у Бангладеш, побачив таксі, за допомогою якого опинився в Україні. Уточнив, що в авто він їхав один. Послуги таксі не оплачував. При цьому, мети покинути країну та приїхати до України не мав, із Бангладеш виїхав випадково.

З приводу членства у партії «ІЧШ» підтвердив, що він був її членом, при цьому вказав, що не займав жодної посади. Свою діяльність у партії охарактеризував як таку, де «просто розповідав людям про цю партію, чим вона займається. Офіційно нічого не робив». На запитання щодо мети організації, способів реалізації основних ідей відповів, що нічого не знає про партію, йому просто запропонували друзі інформувати випадкових перехожих про «ІЧШ» і він погодився «за компанію».

Окрім зазначеного, повідомив, що протягом 2013-2014 років (перший курс) він навчався в коледжі Мадан Мохан Національного університету Бангладеш, але був змушений покинути коледж через «політичні проблеми» від представників партії «Сатролік», які він пов`язує зі своєю діяльністю у «ІЧШ». Стверджував, що часто зазнавав переслідувань з боку «Сатролік», описуючі переслідування при цьому такими фразами: «не давали ходити до університету» , «постійно мене чіпали і сказали, що якщо я кудись не піду, вони мене вб`ють (…), «коли хотів заплатити за університет в 2013 році на наступний рік, вони не дали мені цього зробити, хотіли побити. І тоді я втік і не заплатив». Зі слів ОСОБА_1 , його заяву до поліції щодо таких випадків не приймали через провладну налаштованість правоохоронних органів, які «не люблять» представників партії «ІЧШ».

Водночас, в ході цієї ж співбесіди заявник зазначив, що не зазнавав переслідувань і насилля за ознаками раси, релігії, національності, громадянства чи через політичні погляди.

Протокол співбесіди від 12 березня 2019 року зрозумілий заявнику, заперечень та зауважень він не мав, що підтвердив своїм особистим підписом.

На підставі висновку головного спеціаліста сектору централізованого прийому та первинної обробки заяв шукачів захисту відділу з питань шукачів захисту Управління з питань шукачів захисту ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Сеймової Д. В. від 19 березня 2019 року прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Народної Респібліки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлене наказом ЦМК ДМС у м. Києві та Київській області 19 березня 2019 року № 108/1.

Продовжено строк дії його довідки про звернення за захистом в Україні № 010073 до 25 жовтня 2019 року.

З по-між іншого, судом встановлено, що на виконання приписів частини шостої статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області направлено запити для здійснення перевірки про наявність або відсутність інформації, яка б перешкоджала б наданню статусу біженця в Україні відносно громадянина ОСОБА_1 та отримано відповіді, які свідчать про те, що ОСОБА_1 із завою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до інших управлінь міграційної служби в областях не звертався.

Наказом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 17 травня 2019 року № 233 на підставі подання головного спеціаліста Дячук Л. В. продовжено строк розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина НРБ ОСОБА_1 у зв`язку із необхідністю проведення співбесіди з метою отримання уточнюючої інформації.

Співробітниками міграційної служби 12 червня 2019 року із заявником проведено додаткову співбесіду та складено відповідний протокол.

Під час співбесіди 12 червня 2019 року заявник деталізував розповідь про свою діяльність у партії, зазначивши, що, гуляючи по вулиці, вони розповідають людям про партію, ніяких списків чи програм не було, в основному інформували про діяльність організації його друзі, а він знаходився поруч.

Щодо подій, які передували виїзду ОСОБА_1 із країни, ним надано пояснення про те, що вони хотіли зробити протест, але їх забрала поліція і відвезла не у відділок, а у ліс, де зв`язала, однак вони втекли.

Пізніше у ході тієї ж співбесіди заявник зазначав, що учасників протесту зачинили на 4-му поверсі нежилого будинку серед лісу. Коли зачинили у кімнаті, зв`язані вони вже не були. Утримували їх 4-5-ть днів та просили не брати участь в протестах, оскільки вони є антиурядовими.

Втекти вдалося у складі чотирьох осіб через вікно 4-го поверху, зашкодивши при цьому лише лікоть на правій руці. Троє людей залишилося в будинку.

Також на співбесіді заявник додав що його друзі, які відігравали активнішу роль в інформуванні населення щодо діяльності партії, продовжували вчитися у цьому ж університеті, що і заявник. При цьому, вони мали серйозніші проблеми - «їх навіть побили одного разу», у той час, коли його не чіпали.

На підтвердження своїх слів щодо навчання в університеті надав копії сертифікатів про успішну здачу екзаменів після першого (2015) та другого (2016 ) років навчання, що суперечить твердженням позивача про те, що після першого навчального року (2013-2014) він був змушений покинути навчання.

Заявник зазначив, що не мав інших проблем чи інших випадків погроз, крім оговорених в ході співбесіди. На питання: «Що Вам загрожує у випадку Вашого повернення у Бангладеш?», відповів: «Ми були усі друзі. Їх били і мене теж можуть побити. Багато разів було, що друзів били, а мене - ні. Тільки казали піти, або не їхати в університет і сидіти вдома».

Судом також встановлено, що співробітниками міграційної служби проаналізовано інформацію країни походження заявника, зокрема, досліджено інформацію МЗС України, надану у листі від 21 липня 2017 року № 640/17-500-1955, з якої вбачається, що НРБ не є проблемною країною у плані забезпечення базових прав людини. Західні держави турбує, в першу чергу, масова нелегальна міграція з НРБ, яка фактично заохочується владою у цій перенаселеній країні, як спосіб зниження соціально-економічних проблем. Для дипустанов країн ЄС та Північної Америки в Дацці та Нью-Делі вже стала звичною практика того, що громадяни НРБ з метою отримання візи зловживають питаннями політичного переслідування.

За результатами розгляду матеріалів особової справи № 2019VK0022 та дослідження інформації про країну походження у зв`язку із відсутністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також через не встановлення фактів загрози життю, безпеці, свободи в країні походження, через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту як системного порушення прав людини, складено висновок від 17 липня 2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України № 278-19 від 15 серпня 2019 року позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні.

Позивач отримав повідомлення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 28 серпня 2019 року № 224 про відмову у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

В повідомленні зазначено про відмову заявнику у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Вважаючи прийняте рішення протиправним, позивач з метою захисту своїх охоронюваних законом прав та інтересів звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із того, що відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI), який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI визначено, що біженець -

особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і, перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В силу вимог статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частиною першою статті 7 вищезазначеного Закону визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (ч. 1 статті 8 Закону № 3671-VI).

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (ч. 4 статті 8 Закону 3671-VI).

У відповідності до частин 6, 7 статті 8 Закону 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Згідно з частиною 8 статті 8 Закону № 3671-VI у разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Відповідно до частин 1, 2, 6 статті 9 Закону 3671-VI передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Частинами 8-12 статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, направляє особу, яка подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на медичне обстеження, що проводиться в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Документи, отримані або підготовлені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

У відповідності до частини першої статті 10 Закону № 3671-VI рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини другої статті 12 Закону № 3671-VI рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Згідно з частиною другою статті 13 Закону № 3671-VI особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, зокрема, подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено судом, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугувала відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, Женева, 1992, Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (далі - Керівництво), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Пунктом 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара Організації Об`єднаних Націй передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти, в підтвердження заяв біженців, визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

З копії матеріалів особової справи заявника, зокрема з протоколів співбесіди з ним від 12 березня та 12 червня 2019 року (справа № 2019KV0022), слідує, що позивачем були надані відповіді на запитання відповідача.

Одночасно ним надано докази на підтвердження своїх доводів, а саме: копії сертифікатів серії SB № 7050058 (школа Боальджур Базар у м. Сильхет, Бангладеш), SB № 7320208 (коледж Балагонг у м. Сильхет), копію реєстраційної картки № 3 коледж Мадан Мохан Національного університету Бангладеш), копію екзаменаційного сертифікату 2015, 2016 років. Проте ці докази підтверджують сказане заявника виключно в частині щодо його навчання.

Водночас, із протоколів співбесіди вбачається, що відповіді заявника на запитання відповідача є суперечливими, його твердження нелогічні, непослідовні, поверхневі та містять протиріччя, у зв`язку із чим не сприймаються як достовірні. Крім того, твердження позивача не підтверджені жодним доказом, які він міг надати відповідачу на той момент.

Так, причиною звернення за захистом в Україні шукач захисту називав наявність серйозного ризику для свого життя з боку поліції, яка підконтрольна правлячій партії в Бангладеш «Авамі Ліг», та представників партії «Сатролік», пов`язуючи це зі своєю підтримкою діяльності політичної партії «ІЧШ».

В заяві позивач вказував, що з 2013 року він підтримує партію «ІЧШ». В співбесіді 12 березня 2019 року підтвердив, що був членом цієї партії. Однак, в ході тієї ж співбесіди, відповідаючи на запитання відповідача щодо членства у цій партії, спростував свою причетність до партійної діяльності поясненнями про те, що не займав жодної посади, офіційно нічого не робив, не обізнаний щодо мети цієї партії та способів реалізації її основних ідей, пропозицію інформувати перехожих про партію отримав від друзів, які і інформували випадкових перехожих про дільність партії, а він знаходився поруч.

Проаналізувавши твердження позивача, суд погоджується із висновками відповідача щодо неможливості прийняти дані твердження щодо членства у партії «ІЧШ» та його політичної діяльності, як достовірні.

Водночас, прикладом переслідування через свою політичну діяльність заявник називає утиски представників партії «Сатролік» його як члена «ІЧШ», через що він був змушений покинути навчання, а також катування з боку працівників поліції внаслідок арешту учасників протесту 04 серпня 2018 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивач детально не розповів про жодний із випадків, обмежуючись лише загальними фразами як «не давали ходити до університету» та «Сатролік» постійно мене чіпали і сказали, що якщо кудись не піду вони мене вб`ють (…). Коли я хотів заплатити за університет в 2013 на наступний рік, вони не дали мені цього зробити, хотіли побити. І тоді я втік, і не заплатив». Його заяву в поліції щодо таких випадків не приймали через провладну налаштованість правоохоронних органів, які «не люблять» представників партії «ІЧШ». Позивач стверджує, що наслідок таких переслідувань він змушений був покинути навчання після першого курсу університету (2013). У той же час, на підтвердження своїх слів щодо навчання в університеті надав копії сертифікатів про успішне складення екзаменів після першого (2015) та другого (2016) років навчання, що суперечить його твердженню, про те, що він був змушений покинути навчання після першого навчального року (2013-2014) через політичні переслідування.

Водночас, позивач під час співбесіди розповідав, що його друзі, які відігравали активнішу роль в інформуванні населення щодо діяльності партії, продовжували вчитися у цьому ж університеті, хоча зі слів заявника друзі мали серйозніші проблеми - «їх навіть побили», у той час, коли заявника не чіпали.

Аналізуючи викладене, суд погоджується із висновком відповідача про те, що елемент заяви шукача захисту щодо того, що він змушений був покинути навчання через переслідування представників опозиційної партії, не може бути прийнятий як достовірний.

Аналогічно недостовірним виглядає і твердження заявника про його затримання, та, як наслідок, катування правоохоронними органами.

Як зазначалося вище, у своїй заяві позивач повідомляв, що загибель двох студентів у ДТП викликала хвилю антиурядових протестів, у яких він також брав участь 04 серпня 2018 року. Внаслідок цього він був заарештований поліцією разом з іншими учасниками протестів та відвезений до невідомого місця, а саме: до нежилого будинку серед лісу, де був зачинений у кімнаті на 4-му поверсі, де його катували. Однак, йому вдалося втекти і виїхати із Бангладеш. У ході співбесіди 12 березня та 12 червня 2019 року повідомляє лише про намір здійснити протест, а не про факт участі у протесті. На прохання повідомити про усі випадки погроз та переслідувань його не згадує про затримання, та, як наслідок катування його правоохоронними органами. На запитання відповідача про те, чи затримувався/заарештовувався він у Бангладеш, надав негативну відповідь. Також у ході співбесіди повідомив, що представники поліції лише зачинили учасників протесту у кімнаті на 4-му поверсі нежилого будинку серед лісу та протягом 4-5 днів їх утримання попереджали не брати участі в антиурядових протестах.

Також суд погоджується з висновком відповідача про неможливість прийняти як правдоподібні твердження заявника про обставини його втечі з країни.

Зі слів позивача, зістрибнувши з 4 поверху невідомого будинку, де поліція (10-12 чоловік) утримувала 7-х учасників протесту, він побіг до лісу, побачив авто (таксі), яке привезло його та інших 4-х невідомих людей до України. При цьому, перебуваючи у транзитних країнах разом з іншими 4-ма незнайомими мігрантами, але не пам`ятає, де саме, у нього невідомі забрали паспорт. Однак, згодом стверджує, що їхав у таксі один, а також зазначає, що потрапив до України випадково, і, втікаючи на таксі, він не планував виїздити з Бангладеш, на момент виїзду із Багладеш паспорта у нього не було, що відповідно суперечить його попереднім твердженням про політичні мотиви виїзду з країни походження. Усі суперечності та неточності заявник пояснив тим, що він погано пам`ятає усе, що відбувалося, проте зазначив, що під час вистрибування із вікна ушкодив лише правий лікоть.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» № 8043/04 від 27 квітня 2004 року заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Беручи до уваги викладене, здійснивши детальний аналіз матеріалів особової справи заявника, суд погоджується з висновками відповідача відносно того, твердження заявника є незрозумілими та неправдоподібними, протирічать конкретній та загальній інформації за його справою та заявник в цілому не заслуговує на довіру, оскільки через суперечності та протиріччя його елементи заяви не можуть бути прийняті як правдоподібні - тобто, ОСОБА_1 не був членом ІЧШ, не покинув університетський коледж після першого навчального року, не був підданий тортурам з боку поліції, відтак, факт переслідування заявника за його політичну діяльність є недоведеним.

Окрім того, судом було проаналізовано всі публікації із загальнодоступних джерел, що містяться в матеріалах справи щодо ситуації в країні походження позивача та не встановлено причинно-наслідкового зв`язку вважати позивача таким, що має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином, суд погоджується із висновками відповідача про те, що серед фактів повідомлених позивачем, у сукупності із фактами, відомими із матеріалів щодо країни походження, немає таких, які б слугували підставою для набуття ним статусу біженця у відповідності до умов, передбачених пунктом першим частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Водночас, обґрунтовуючи зміст позовних вимог позивач зазначив про свої об`єктивні побоювання за своє життя та здоров`я через загрозу переслідування його та членів його сім`ї через політичні причини в Бангладеш, а також систематичного порушення прав людини по всій країні.

Разом з тим, позивачем не доведено, що його перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю з підстав переслідування за політичними переконаннями, оскільки позивачем не було надано відомостей про його утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування.

Позивачем також не надано жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства або здійснення будь-якого тиску відповідних органів з країни походження, що унеможливлювало б існування на території країни походження.

Окрім того, матеріали справи підтверджують, що позивач особисто засвідчив відсутність мети покинути Бангладеш та приїхати на територію України. Водночас, матеріали справи не підтверджують, що позивач задля уникнення загрози своєму життю та безпеці намагався скористатися можливістю внутрішнього переміщення всередині країни.

Відповідно до вимог статей 3. 14 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, статті 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність видів поводження та покарання 1984 року, статті 28 Конституції України, частини другої статті 19 Закону України «По міжнародні договори України», не встановлено фактів щодо можливості застосування до позивача смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на батьківщину.

Також, суд наголошує, що жодних доказів на підтвердження вищевказаних фактів позивач ні під час проведеної співбесіди, ні під час розгляду справи в суді не надав, отже, ці свідчення позивача є його суб`єктивними твердженнями і нічим не доведені.

Таким чином, підстави для надання додаткового захисту позивачу відповідно до пунктів 13 частини першої статті 1 Закону 3671-VI відсутні.

Підсумовуючи зазначене, суд приходить до висновку, що у заяві про надання статусу біженця заявник не довів достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява, у той же час, як підтверджується матеріали справи, відповідачем було всебічно вивчено та оцінено всі докази наявності умов для набуття позивачем статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, а саме відповідач витребовував від позивача пояснення, проводив співбесіду стосовно розгляду питання щодо надання позивачу статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту; проводив уточнюючу співбесіду з метою детального з`ясування об`єктивних обставин, звертався із запитами до відповідних органів, зокрема Міністерства закордонних справ України для встановлення справжніх фактів стосовно осіб та ситуації в країні перебування та вимагав від управлінь міграційної служби додаткової інформації про позивача, що дає підстави для висновку про обґрунтованість і законність оскаржуваного рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 КАС України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 КАС України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене в сукупності, системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування, виконано та доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 КАС України, тому позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Підстав для розподілу судових витрат в порядку статті 139 КАС України не має.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 241-246, 255, 293, 296-297 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні адміністративного позову громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ), третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-а, ), про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.І. Келеберда