Справа № 640/1076/20
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2022-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

15 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 640/1076/20

адміністративне провадження № К/990/19315/22

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Данилевич Н.А., перевіривши касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2022 року у справі № 640/1076/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

26 липня 2022 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурор, в якому просив:

-визнати протиправним та скасувати рішення четвертої кадрової комісії від 19 грудня 2019 року №3 про неуспішне проходження заступником начальника другого відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 атестації за результатами складання співбесіди з метою виявлення прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності;

- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора № 2048ц від 21 грудня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади з 24 грудня 2019 року;

- поновити позивача в органах прокуратури на посаді заступника начальника другого відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України або на рівнозначній адміністративній посаді з 25 грудня 2019 року;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 25 грудня 2019 року і до моменту фактичного поновлення на роботі.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2022 року, позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Четвертої кадрової комісії від 19 грудня 2019 року №3 про неуспішне проходження заступником начальника другого відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 атестації.

Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора № 2048ц від 21 грудня 2019 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника другого відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України та органів прокуратури з 24 грудня 2019 року.

Поновлено ОСОБА_1 з 25 грудня 2019 року на посаді заступника начальника другого відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України.

Стягнуто з Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ідентифікаційний ) на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 25 грудня 2019 року по 14 грудня 2021 року у сумі 916 531, 44 (дев`ятсот шістнадцять тисяч п`ятсот тридцять одна) грн. 44 коп. з вирахуванням розміру обов`язкових платежів.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника другого відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ідентифікаційний ) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць - 40 713 (сорок тисяч сімсот тринадцять) грн. 74 коп.

Під час перевірки зазначеної касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що у касаційній скарзі не викладені передбачені КАС України, в редакції яка діє з 08 лютого 2020 року, підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Касаційна скарга скаржником подана на підставі пунктів 2 та 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Так, щодо посилання на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України, заявник указує, що є необхідність відступлення від висновків Верховного Суду, викладені у постановах: від 13 травня 2021 року у справі №120/3458/20-а, від 23 грудня 2021 року у справі №120/112/20-а, від 02 листопада 2021 року у справі №120/3794/20-а, від 01 грудня 2021 року у справі №640/26041/19, від 16 грудня 2021 року у справі №640/26168/19, від 01 червня 2022 року у справі №640/158/20 щодо виключної компетенції Національного агентства з питань запобігання корупції на перевірку декларацій прокурорів та обов`язкового отримання висновку НАЗК під час проходження прокурором атестації.

Заявник касаційної скарги зазначив, що кадрова комісія не вирішувала питання належності заповнення позивачем декларацій, не встановлювала вину особи у вчиненні корупційних правопорушень, не вчиняла дій, віднесених до виключної компетенції інших органів, у тому числі НАЗК, з контролю та перевірки декларацій, а діяла суто у межах своїх повноважень - в площині оцінки відповідальності прокурора критерію доброчесності під час атестації.

Відповідач вказав, що кадрова комісія надавала оцінку доброчесності прокурора у зв`язку із виявленням необхідної для цілей атестації інформації на підставі декларації.

Суд звертає увагу, що відступленням від висновку слід розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (п. 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 р. у справі №823/2042/16, провадження №11-377апп18).

Тобто у касаційній скарзі скаржник має зазначити, що існуючий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах потребує видозміни, від нього слід відмовитися або ж уточнити, модифікувати певним чином з урахуванням конкретних обставин його справи.

В той же час, Верховним Суду наголошує на тому, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України скаржнику необхідно зазначити конкретну норму права щодо застосування якої Верховний Суд має відступити від раніше прийнятого висновку, а також зазначити, як саме на його думку необхідно застосовувати цю норму права та належним чином обґрунтувати наявність необхідності такого відступлення.

Проте скаржник не зазначає конкретної норми права від застосування якої Верховний Суд має відступити, а також жодним чином не обґрунтовує, як саме на його думку необхідно застосовувати цю норму права, що не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження передбачених пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України.

Водночас доводи Офісу Генерального прокурора щодо необхідності відступлення від указаних висновків Суду мають формальний характер, позаяк мотиви заявника зводяться до часткового опису процедури атестації без логічного взаємозв`язку з обставинами цієї справи та загальних фраз щодо неправильного застосування норм Закону України «Про запобігання корупції» і власного тлумачення повноважень НАЗК, що не має жодного відношення до вирішення цього спору, в якому оскаржуване рішення було скасоване саме через невідповідність його критеріям, визначеним статтею 2 КАС України та недоведеністю фактів недоброчесності прокурора.

Отже, аргументи касаційної скарги не містять умов, встановлених пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України, що унеможливлює відкриття касаційного провадження в частині відступу від висновку Верховного Суду, викладеного у наведених справах.

Щодо посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник зазначив, що відсутній висновок Верховного Суду стосовно застосування пункту 7 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ щодо визначеного цим Законом імперативу, що атестація прокурорів проводиться згідно з Порядком №221, пунктів 9, 11 Закону № 113-ІХ про проведення атестації кадровими комісіями, пункту 17 Закону №113-ІХ щодо дискреції кадрових комісій на прийняття рішення за результатами проходження прокурорами атестації, пунктів 12, 13 Закону №113-ІХ, пунктів 12 Порядку № 223 та пункту 8 розділу І, пунктів 15, 16, розділу IV Порядку №221, пунктів 12 порядку № 233 щодо повноважень кадрової комісії під час співбесіди, виходячи з предмету атестації, надати оцінку професійній етиці та доброчесності, професійній компетентності прокурора.

Разом з цим, обґрунтовуючи твердження про відсутність висновку Верховного Суду щодо дискреції кадрових комісій на прийняття рішення за результатами проходження прокурорами атестації, заявник касаційної скарги зазначає постанови Верховного Суду у справах №640/419/20, №640/537/20, №640/154/20 та вказує, що правовідносини у цих справах не є подібні до правовідносин у справі, що розглядається, оскільки вказані справи мають зовсім різні фактичні обставини, які слугували підставою для прийняття рішення кадровими комісіями, в межах яких і була здійснена оцінка Верховним Судом.

Обставини справи №640/154/20 є дійсно відмінними у справі, що розглядається, проте щодо справ №640/419/20 та №640/537/20 Верховний Суд не може погодитися з відповідачем з огляду на наступне.

Так, у справі, що розглядається, а також у вищевказаних справах, однієї з підстав ухвалення рішення кадровою комісією про не проходження атестації була наявність «обґрунтованого сумніву» щодо відповідності майна прокурора (справи №640/419/20) і інформації про те, що позивач користується дорогим майном, власниками якого є його батьки, а також житловим будинком, власницею якого є його дружина (справа №640/537/20).

Суд не заперечує, що враховуючи у цій справі та у вказаних справах усі обставини, останні не є абсолютно тотожні, проте однією з обставин, на підставі якого ухвалені рішення кадровими комісіями про не проходження позивачами атестацій, було виникнення сумніву саме щодо матеріального аспекту, тому твердження відповідача про неподібність зазначених ним справ є необґрунтованим.

Отже, з огляду на викладене, Верховним Судом у справах №640/419/20, №640/537/20 викладені висновки у подібних правовідносинах щодо розумності та меж дискреційних повноважень кадрових комісій, тому Суд відхиляє посилання відповідача на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

При цьому, інші аргументи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі та неповного з`ясування обставин справи судами, що виключає можливість їхнього перегляду з цих підстав судом касаційної інстанції, межі якого визначені статтею 341 КАС України.

Отже, перевіркою змісту поданої у цій справі касаційної скарги встановлено, що у ній не викладені передбачені частиною четвертою статті 328 КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

При цьому, з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2022 року у справі № 640/1076/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення - повернути особі, яка її подала.

Копію даної ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

Суддя Н.А. Данилевич