Справа № 640/24463/19
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2022-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2022 року м. Київ № 640/24463/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі Добрівської Н.А.,

розглянувши у спрощеному провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_3

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Військової частини НОМЕР_3 (далі по тексту - відповідач, ВЧ НОМЕР_3), у якому просив:

- визнати протиправними дії ВЧ НОМЕР_3 щодо невиплати грошового забезпечення позивачу у вигляді винагороди за участь в ООС, грошової компенсації за всі невикористані календарні додаткові дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 рік доплати за вислугу років, не проведення перерахунку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за позивача, у безпідставному стягненні з позивача військового збору з грошового забезпечення у розмірі 1,5%;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату на користь позивача недоотриманого грошового забезпечення у розмірі 41018,52 грн, в тому числі: винагороду за перебування в ООС згідно наказів № 2233 від 03 серпня 2018 року (шість діб), № 2493 від 03 вересня 2018 року (дві доби), №15 від 14 січня 2018 року (чотири доби), відповідно до Інструкції про розмірі і порядок виплати винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду , затвердженої наказом МОУ №67 від 10 лютого 2016 року, що становить за підрахунками позивача 2600,00 грн; грошову компенсацію за всі не використані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 року, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, відповідно до положень статті 16-2 Закону України «Про відпустки», частин восьмої та чотирнадцятої статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», пункту 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки - 15348,80 / 30 х 14 днів х 5 років - 35802,20 грн; доплату за вислугу років з 01 серпня 2018 року по 12 лютого 2019 року + 5% більше 5 років 4088,00 x 5 % х 6 місяців 12 днів - 1308,16 грн; доплату за вислугу років 01 серпня 2018 року по 12 лютого 2019 року (пільгова) згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 393 від 17 липня 1992 року - 4088,00 х 5 % більше 10 років, 6 місяців 12 днів = 1308,16 грн, всього на загальну суму - 41018,52 грн;

- зобов`язати відповідача здійснити оплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за позивача;

- зобов`язати відповідача повернути позивачу помилково утриманий військовий збір за період з 2015 року по 2017 рік включно;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку у сумі 112900,90 грн;

- стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 20000,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що відповідач протиправно не нарахував грошове забезпечення на суму 41018,52 грн та незаконно відрахував з грошового забезпечення позивача за період з 2015 по 2017 роки включно військовий збір у розмір 1,5% щомісячно.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 грудня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/24463/19 та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (письмового провадження).

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому ВЧ НОМЕР_3 не погоджується із заявленими позовними вимогами, оскільки позивач за спірний період не набув права на компенсацію за неотримані додаткові відпустки; підстави для виплати винагороди за перебування в ООС відсутні у зв`язку з відсутністю доказів перебування позивача в ООС, а дії відповідача в межах спірних відносин є правомірними.

Ознайомившись із письмово викладеними доводами учасників справи, дослідивши подані документи і матеріали, суд встановив такі обставини справи.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є ветераном війни - учасником бойових дій відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 28 січня 2016 року Управлінням персоналу штабу ВЧ НОМЕР_4.

Відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 14 січня 2019 року №15 позивач вважається таким, що вибув в район проведення операції об`єднаних сил 14 січня 2019 року з пункту постійної дислокації до складу сил та засобів оперативно-тактичного угруповання «Донецьк» як такий, що залучається та бере безпосередню участь в операції об`єднаних сил, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах проведення операцій об`єднаних сил на території Донецької та Луганської областей, з метою виконання службових (бойових) завдань.

Відповідно до довідки військової частини - польової пошти В2830 про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 22 травня 2017 року №4059 позивач дійсно у період з 13 квітня 2015 року по 11 березня 2016 року безпосередньо брав участь антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької області; підстава: наказ керівника сектору «Б» №130 від 05 травня 2015 року, наказ командира ОТУ «Донецьк» №74 від 12 березня 2016 року.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_3 про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 25 листопада 2017 року №2772 позивач дійсно у період з 17 серпня 2016 року по 17 серпня 2016 року безпосередньо брав участь антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької області; підстава: наказ командира ВЧ ПП В2830 №233 від 17 серпня 2016 року, наказ ВЧ НОМЕР_3 №3 від 04 липня 2017 року.

Відповідно до довідки ВЧ НОМЕР_3 про участь особи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення від 22 жовтня 2018 року №9106 позивач дійсно у період з 30 квітня 2018 року по 29 липня 2018 року брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпечення їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів; підстава: наказ командира ВЧ НОМЕР_3 №121 від 30 квітня 2018 року та наказ командира ВЧ НОМЕР_3 №213 від 01 серпня 2018 року.

Відповідно до довідки ВЧ НОМЕР_3 про участь особи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення від 22 жовтня 2018 року №9107 позивач дійсно у період з 11 січня 2018 року по 30 квітня 2018 року брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпечення їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів; підстава: наказ командира ВЧ НОМЕР_3 №14 від 11 січня 2018 року та наказ командира ВЧ НОМЕР_3 №121 від 30 квітня 2018 року.

Відповідно до витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 12 лютого 2019 року №48 позивача, звільненого наказом від 04 лютого 2019 року №7 у запас відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підпункт «й» пункт 2 частини п`ятої, вважати таким, що здав справи та посаду 12 лютого 2019 року; з 12 лютого 2019 року позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Відповідно до довідки Білоцерківського об`єднаного військового комісаріату від 29 жовтня 2019 року №03К/243 позивач приймав участь у АТО з 13 квітня 2015 року по 26 квітня 2015 року, з 10 травня 2015 року по 05 серпня 2015 року, з 15 серпня 2015 року по 11 березня 2016 року.

Відповідно до довідки ВЧ НОМЕР_3 від 11 березня 2021 року №1428 грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки не виплачувалась, відпустка (як учасника бойових дій) не використовувалась за наступні роки: 2015 рік - 14 -діб, 2016 рік - 14 діб, 2017 рік - 14 діб, 2018 рік - 14 діб, 2019 рік - 14 діб.

Відповідно до витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 11 грудня 2018 року №335 ОСОБА_1 вважається таким, що вибув 11 грудня 2018 року та залучений до ООС Донецької та Луганської областей, забезпечує її проведення, з метою виконання службових (бойових) завдань в оперативно-тактичному угрупованні «Схід».

Відповідно до витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 22 квітня 2019 року №95 ОСОБА_1 вважається таким, що вибув зі складу сил і засобів здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії РФ у Донецькій і Луганській областях, після виконання службових (бойових) завдань в оперативно-тактичному угрупованні «Схід» 15 лютого 2019 року.

Листом ВЧ НОМЕР_3 від 10 березня 2019 року №390/ФЕС на запит позивача стосовно виплати йому компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки (як учаснику бойових дій) повідомлено, що 12 лютого 2019 року позивачу виплачено всі належні кошти; грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки (як учаснику бойових дій) за 2015 - 2019 роки не виплачена у зв`язку з відсутністю вказаної виплати у наказі командира ВЧ НОМЕР_3 №48 від 12 лютого 2019 року при звільненні; на запит стосовно виплати грошової винагороди за безпосередню участь в АТО за 2016 - 2018 роки повідомлено, що винагорода виплачувалась позивачу згідно наказів командира ВЧ НОМЕР_3 (пп В2830) про виплату по особовому складу військової частини за участь в АТО за відповідні місяці; роз`яснено порядок здійснення індексації грошового забезпечення, яка не є предметом спору в межах заявлених позовних вимог.

Вважаючи дії відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті винагороди за участь в ООС, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, доплати за вислугу років, утримання військового збору протиправними, позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Щодо позовних вимог визнати протиправними дії ВЧ НОМЕР_3 щодо невиплати грошового забезпечення позивачу у вигляді грошової компенсації за всі невикористані календарні додаткові дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 рік та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату на користь позивача недоотриманого грошового забезпечення у розмірі 41018,52 грн, в тому числі грошову компенсацію за всі не використані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 року, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, відповідно до положень статті 16-2 Закону України «Про відпустки», частин восьмої та чотирнадцятої статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», пункту 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки - 15348,80 / 30 х 14 днів х 5 років - 35802,20 грн

Кожному гарантується право на оскарження в суді дій чи бездіяльності органів державної влади (стаття 55 Конституції України).

При розгляді спорів щодо оскарження дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень суд перевіряє, зокрема, чи вчинені вони на підставах, що визначені законами України (пункт 1 частина друга статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Позивач, оскаржуючи дії відповідача щодо ненарахування та невиплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за спірний період, стверджує, що порушено його право як військовослужбовця та учасника бойових дій, а саме право на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2019 рік.

Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням встановлених законами особливостей (стаття 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (стаття 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Так, учасникам бойових дій надається пільга у вигляді одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік (пункт 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»).

Підстави та порядок надання додаткових відпусток визначені відповідними законами України (частина восьма статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Так, пунктом 4 та абзацом 2 пункту 14 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби, додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строк не більше 15 календарних днів.

У рік звільнення військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки (абзац 3 пункту 14 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

При цьому грошова компенсація виплачується за всі невикористані дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки (п. 3 розділу ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260).

Отже, військовослужбовці, в тому числі учасники бойових дій, мають право на додаткову відпустку та, у випадку її невикористання, на отримання грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за всі минулі роки.

Суд зазначає, що Указом Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію, з моменту оголошення якої настає особливий період (абзац четвертий статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Перелік відпусток, які можуть надаватися в особливий період визначений в пунктах 17, 18 та 19 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і є вичерпним. Даний перелік не передбачає надання жодних додаткових відпусток, в тому числі, додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Проте, навіть якщо додаткові відпустки тимчасово не надаються в особливий період, це не означає, що право на неї скасовано. Відповідно, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не обмежує та не припиняє право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації, навіть якщо така відпустка не надавалася під час особливого періоду.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у рішенні від 16 травня 2019 року у зразковій справі №620/4218/18.

Верховний Суд зазначив, що висновки у цій зразковій справі підлягають застосуванню в адміністративних справах за зверненням до суду осіб, звільнених з військової служби, яким при звільнені було відмовлено у виплаті грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період, визначений підпунктами 17, 18 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Таким чином, аналіз законодавчих норм в їх сукупності дає підстави вважати, що під час звільнення зі служби та виключення зі списків особового складу, із військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок, в тому числі, нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за всі роки, включно із роком звільнення, не залежно від оголошення особливого періоду.

Отже, позивач має право на грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, а відповідач не має права відмовити в нарахуванні та виплаті такої компенсації, якщо доказами підтверджено такі умови (елементи):

1) позивач є військовослужбовцем, учасником бойових дій;

2) позивач звільнився з військової служби;

3) позивач не використав календарні дні додаткової відпустки за період з 2018 року по 2019 рік;

4) компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2018-2019 роки не нарахована та виплачена відповідачем.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України тягар доведення в адміністративній справі лежить на відповідачеві - суб`єкті владних повноважень.

Суд розглянув наявні докази та прийшов до таких висновків щодо кожного з цих пунктів.

1) Позивач є військовослужбовцем та учасником бойових дій.

Статус позивача, як військовослужбовця та учасника бойових дій відповідно до визначень, встановлених пунктом 9 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та статтею 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» підтверджується: посвідченням серії НОМЕР_1 , виданого 28 січня 2016 року Управлінням персоналу штабу ВЧ НОМЕР_4, відповідно до якого ОСОБА_1 є ветераном війни - учасником бойових дій.

2) Позивач звільнився з військової служби.

Відповідно до витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 12 лютого 2019 року №48 позивача, звільненого наказом від 04 лютого 2019 року №7 у запас відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підпункт «й» пункт 2 частини п`ятої, вважати таким, що здав справи та посаду 12 лютого 2019 року; з 12 лютого 2019 року позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

3) Позивач не використав календарні дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2019 рік.

Відповідно до довідки ВЧ НОМЕР_3 від 11 березня 2021 року №1428 грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки не виплачувалась, відпустка (як учасника бойових дій) не використовувалась за наступні роки: 2015 рік - 14 -діб, 2016 рік - 14 діб, 2017 рік - 14 діб, 2018 рік - 14 діб, 2019 рік - 14 діб.

Крім того, як стверджує сам позивач та що не спростовано відповідачем, позивачем, як учасником бойових дій, не використані дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2019 рік; відповідач у відзиві на позовну заяву не спростував та не заперечив, що компенсація невикористаної додаткової відпустки позивачу не здійснювалась.

Листом ВЧ НОМЕР_3 від 10 березня 2019 року №390/ФЕС на запит позивача стосовно, зокрема, виплати йому компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки (як учаснику бойових дій) повідомлено, що 12 лютого 2019 року позивачу виплачено всі належні кошти; грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки (як учаснику бойових дій) за 2015 - 2019 роки не виплачена у зв`язку з відсутністю вказаної виплати у наказі командира ВЧ НОМЕР_3 №48 від 12 лютого 2019 року при звільненні.

4) Грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, на які позивач має право, як учасник бойових дій, за період з 2015 року по 2019 рік не нарахована та виплачена відповідачем.

Відповідно до довідки ВЧ НОМЕР_3 від 11 березня 2021 року №1428 грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки не виплачувалась, відпустка (як учасника бойових дій) не використовувалась за наступні роки: 2015 рік - 14 діб, 2016 рік - 14 діб, 2017 рік - 14 діб, 2018 рік - 14 діб, 2019 рік - 14 діб.

Листом ВЧ НОМЕР_3 від 10 березня 2019 року №390/ФЕС на запит позивача стосовно, зокрема, виплати йому компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки (як учаснику бойових дій) повідомлено, що 12 лютого 2019 року позивачу виплачено всі належні кошти; грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки (як учаснику бойових дій) за 2015 - 2019 роки не виплачена у зв`язку з відсутністю вказаної виплати у наказі командира ВЧ НОМЕР_3 №48 від 12 лютого 2019 року при звільненні.

Відповідач у відзиві на позовну заяву не спростовує, що відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік не надаються з березня 2014 року у по даний час, у тому числі у за 2015 - 2019 роки.

Будь-які докази, що підтверджують виплату позивачу, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки в період з 2015 року по 2019 рік в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за період з 2015 по 2019 рік.

При цьому, суд вважає, що припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

У зв`язку з встановленими обставинами суд дійшов висновку про наявність ознак протиправної бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та, як наслідок, задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 рік та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також письмові доводи сторін, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

Щодо позовних вимог визнати протиправними дії ВЧ НОМЕР_3 щодо невиплати грошового забезпечення позивачу у вигляді винагороди за участь в ООС та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату на користь позивача недоотриманого грошового забезпечення у розмірі 41018,52 грн, в тому числі: винагороду за перебування в ООС згідно наказів № 2233 від 03 серпня 2018 року (шість діб), № 2493 від 03 вересня 2018 року (дві доби), №15 від 14 січня 2018 року (чотири доби), відповідно до Інструкції про розмірі і порядок виплати винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду , затвердженої наказом МОУ №67 від 10 лютого 2016 року, що становить за підрахунками позивача 2600,00 грн

Листом ВЧ НОМЕР_3 від 10 березня 2019 року №390/ФЕС на запит, зокрема, стосовно виплати грошової винагороди за безпосередню участь в АТО за 2016 - 2018 роки повідомлено, що винагорода виплачувалась позивачу згідно наказів командира ВЧ НОМЕР_3 (пп В2830) про виплату по особовому складу військової частини за участь в АТО за відповідні місяці.

З наданої відповідачем копії наказу командира ВЧ НОМЕР_5 від 03 вересня 2018 року №2439 «Про виплату особовому складу військової частини НОМЕР_3 нагороди за участь в ООС за серпень 2018 року» неможливо встановити факт здійснення нарахування та виплати позивачу винагороди за участь в ООС за серпень 2018 року.

При цьому, позивач вважає, що йому протиправно не нараховано та не виплачено грошове забезпечення у вигляді винагороди за участь в ООС згідно наказів № 2233 від 03 серпня 2018 року (шість діб), № 2493 від 03 вересня 2018 року (дві доби), №15 від 14 січня 2018 року (чотири доби) у розмірі 2600,00 грн.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» від 20 березня 2003 року №638-IV (далі по тексту - Закон №638-IV) антитерористична операція - антитерористична операція - комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.

Згідно з частиною третьою статті 5 Закону №638-IV Міністерство оборони України, органи військового управління, з`єднання, військові частини і підрозділи Збройних Сил України забезпечують захист від терористичних посягань об`єктів та майна Збройних Сил України, зброї масового ураження, ракетної і стрілецької зброї, боєприпасів, вибухових та отруйних речовин, що перебувають у військових частинах або зберігаються у визначених місцях; організовують підготовку та застосування сил і засобів Сухопутних військ, Повітряних Сил, Військово-Морських Сил і Сил спеціальних операцій Збройних Сил України в разі вчинення терористичного акту у повітряному просторі, у територіальних водах України; беруть участь у проведенні антитерористичних операцій на військових об`єктах та в разі виникнення терористичних загроз безпеці держави із-за меж України; в разі залучення до проведення антитерористичної операції - забезпечують із застосуванням наявних сил та засобів виконання завдань щодо припинення діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій; беруть участь у затриманні осіб, а у випадках, коли їх дії реально загрожують життю та здоров`ю заручників, учасників антитерористичної операції або інших осіб - їх знешкоджують.

У відповідності до частин першої, третьої статті 13 Закону №638-IV при проведенні антитерористичної операції використовуються сили і засоби (особовий склад, спеціалісти, зброя, спеціальні і транспортні засоби, засоби зв`язку, інші матеріально-технічні засоби) суб`єктів боротьби з тероризмом, а також підприємств, установ, організацій, які залучаються до участі в антитерористичній операції, в порядку, визначеному згідно з Положенням, зазначеним у частині другій статті 12 цього Закону. Покриття витрат та відшкодування збитків, що виникли у зв`язку із проведенням антитерористичної операції, здійснюються згідно з законодавством.

Працівники правоохоронних органів, військовослужбовці та інші особи, які залучаються до антитерористичної операції, на час її проведення підпорядковуються керівнику оперативного штабу.

Виплата винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації чи в антитерористичній операції (далі - винагороди за безпосередню участь в АТО) встановлена постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських» від 20 січня 2016 року №18 (далі по тексту - Постанова №18), Інструкцією про розміри і порядок виплати винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 10 лютого 2016 року №67, яка була чинною на дату виникнення спірних відносин (далі по тексту - Інструкція №67).

Відповідно до пункту 1 Постанови №18 в особливий період або під час проведення антитерористичної операції військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Генеральної прокуратури України, особам рядового і начальницького складу Державної пенітенціарної служби, Державної служби з надзвичайних ситуацій за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду виплачується винагорода у розмірах, визначених керівниками відповідних державних органів за погодженням з Міністерством фінансів та Міністерством соціальної політики, у межах бюджетних призначень.

Розміри винагороди визначаються пропорційно часу участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду.

Згідно з пунктом 1 розділу ІІ Інструкції №67 розмір винагороди військовослужбовцям за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи АТО, інших заходах в умовах особливого періоду у граничних розмірах на місяць визначений у додатку 1 до цієї Інструкції.

Розмір винагороди визначається пропорційно дням безпосередньої участі у воєнних конфліктах чи АТО, інших заходах в умовах особливого періоду.

Відповідно до абзацу 1 пункту 2 розділу ІІ Інструкції №67 винагорода виплачується пропорційно часу участі у воєнних конфліктах, в заходах ЗНБО чи АТО, інших заходах в умовах особливого періоду, який обраховується з дня фактичного початку участі військовослужбовців у цих заходах до дня завершення такої участі, про що зазначається у відповідних наказах командирів.

Пунктом 4 розділу ІІ Інструкції №67 встановлено, що військовослужбовці вважаються такими, що беруть безпосередню участь в заходах ЗНБО чи в АТО, якщо вони одночасно: залучені до проведення заходів ЗНБО чи в АТО; перебувають у підпорядкуванні (виконують завдання) керівництва штабу операції ОС чи штабу АТО, штабу оперативно-тактичного угруповання (крім військовослужбовців Головного управління розвідки Міністерства оборони України); перебувають у районі проведення заходів ЗНБО чи АТО.

Згідно з пунктом 5 розд. ІІ Інструкції №67 підтвердженням залучення до участі в заходах ЗНБО чи в АТО є витяг із наказу органу військового управління (штабу операції ОС чи штабу АТО, штабу оперативно-тактичного угруповання) про включення військовослужбовця до складу (виключення зі складу) сил та засобів, що беруть безпосередню участь в заходах ЗНБО чи в АТО (крім військовослужбовців Головного управління розвідки Міністерства оборони України, які ведуть оперативну (військову, спеціальну) розвідку на території противника (території між позиціями військ противника та своїх військ) та не перебувають у підпорядкуванні керівництва штабу операції ОС чи штабу АТО, облік яких здійснюється окремо).

Таким чином, винагорода за безпосередню участь в АТО виплачується не за весь час залучення особи до складу сил та засобів АТО, а тільки за час фактичної участі цієї особи у відповідних заходах. Так, зарахування особи до списку осіб, що безпосередньо беруть участь у проведенні антитерористичних операцій, здійснюється на підставі відповідних наказів командирів (штабу АТО), в яких зазначається про дату початку такої участі та дату фактичного завершення такої участі. В подальшому, на підставі вмотивованого рапорту керівника структурного підрозділу, де проходить службу особа, органом видається відповідний наказ, який, в свою чергу, є підставою для нарахування грошової винагороди за безпосередню участь у проведенні АТО.

Відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 14 січня 2019 року №15 позивач вважається таким, що вибув в район проведення операції об`єднаних сил 14 січня 2019 року з пункту постійної дислокації до складу сил та засобів оперативно-тактичного угруповання «Донецьк» як такий, що залучається та бере безпосередню участь в операції об`єднаних сил, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах проведення операцій об`єднаних сил на території Донецької та Луганської областей, з метою виконання службових (бойових) завдань.

Відповідно до довідки військової частини - польової пошти В2830 про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 22 травня 2017 року №4059 позивач дійсно у період з 13 квітня 2015 року по 11 березня 2016 року безпосередньо брав участь антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької області; підстава: наказ керівника сектору «Б» №130 від 05 травня 2015 року, наказ командира ОТУ «Донецьк» №74 від 12 березня 2016 року.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_3 про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 25 листопада 2017 року №2772 позивач дійсно у період з 17 серпня 2016 року по 17 серпня 2016 року безпосередньо брав участь антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької області; підстава: наказ командира ВЧ ПП В2830 №233 від 17 серпня 2016 року, наказ ВЧ НОМЕР_3 №3 від 04 липня 2017 року.

Відповідно до довідки ВЧ НОМЕР_3 про участь особи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення від 22 жовтня 2018 року №9106 позивач дійсно у період з 30 квітня 2018 року по 29 липня 2018 року брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпечення їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів; підстава: наказ командира ВЧ НОМЕР_3 №121 від 30 квітня 2018 року та наказ командира ВЧ НОМЕР_3 №213 від 01 серпня 2018 року.

Відповідно до довідки ВЧ НОМЕР_3 про участь особи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення від 22 жовтня 2018 року №9107 позивач дійсно у період з 11 січня 2018 року по 30 квітня 2018 року брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпечення їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів; підстава: наказ командира ВЧ НОМЕР_3 №14 від 11 січня 2018 року та наказ командира ВЧ НОМЕР_3 №121 від 30 квітня 2018 року.

Відповідно до довідки Білоцерківського об`єднаного військового комісаріату від 29 жовтня 2019 року №03К/243 позивач приймав участь у АТО з 13 квітня 2015 року по 26 квітня 2015 року, з 10 травня 2015 року по 05 серпня 2015 року, з 15 серпня 2015 року по 11 березня 2016 року.

Відповідно до витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 11 грудня 2018 року №335 ОСОБА_1 вважається таким, що вибув 11 грудня 2018 року та залучений до ООС Донецької та Луганської областей, забезпечує її проведення, з метою виконання службових (бойових) завдань в оперативно-тактичному угрупованні «Схід».

Відповідно до витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 22 квітня 2019 року №95 ОСОБА_1 вважається таким, що вибув зі складу сил і засобів здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії РФ у Донецькій і Луганській областях, після виконання службових (бойових) завдань в оперативно-тактичному угрупованні «Схід» 15 лютого 2019 року.

Жодних інших доказів на підтвердження заявлених позовних вимог про ненарахування та невиплату позивачу грошового забезпечення позивачу у вигляді винагороди за участь в ООС матеріали справи не містять.

Таким чином, виходячи з наявних в матеріалах справи доказів та доводів сторін, суд зазначає, що матеріалами справи не підтверджено факт перебування позивача в районі проведення операції об`єднаних сил протягом шести діб згідно наказу № 2233 від 03 серпня 2018 року, оскільки матеріали справи не містять копії даного наказу та доказів перебування позивача протягом саме зазначеного часу в матеріалах справи періоду; протягом двох діб відповідно до наказу № 2493 від 03 вересня 2018 року, оскільки матеріали справи не містять копії даного наказу та доказів перебування позивача протягом саме зазначеного в матеріалах справи періоду; протягом чотирьох діб відповідно до наказу №15 від 14 січня 2018 року, оскільки в даному наказів міститься інформація щодо вибуття позивача в район проведення операції об`єднаних сил 14 січня 2019 року з пункту постійної дислокації до складу сил та засобів оперативно-тактичного угруповання «Донецьк» як такий, що залучається та бере безпосередню участь в операції об`єднаних сил, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах проведення операцій об`єднаних сил на території Донецької та Луганської областей, з метою виконання службових (бойових) завдань, проте, відсутня інформація щодо періоду його перебування в зоні ООС. Інших доказів матеріали справи не містять.

Таким чином, оскільки матеріали справи не містять витягів із наказів органу військового управління (штабу АТО, штабу оперативно-тактичного угруповання) про включення військовослужбовця позивача до складу (виключення зі складу) сил та засобів, що беруть безпосередню участь в АТО з яких можливо встановити період перебування його протягом оскаржуваного періоду в операції об`єднаних сил, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позовних вимог у цій частині та які є необхідною умовою для визнання особою такою, що бере безпосередню участь в ООС, у суду вістуні правові підстави для задоволення позовних вимог у цій частині.

Відсутність відповідних наказів про залучення позивача до безпосередньої участі у виконанні заходів в ООС унеможливлює вирішення питання про нарахування позивачу винагороди за безпосередню участь в АТО за визначений період.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо позовних вимог визнати протиправними дії ВЧ НОМЕР_3 щодо невиплати грошового забезпечення позивачу у вигляді доплати за вислугу років, зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату на користь позивача недоотриманого грошового забезпечення у розмірі 41018,52 грн, в тому числі доплату за вислугу років з 01 серпня 2018 року по 12 лютого 2019 року + 5% більше 5 років 4088,00 x 5 % х 6 місяців 12 днів - 1308,16 грн; доплату за вислугу років 01 серпня 2018 року по 12 лютого 2019 року (пільгова) згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 393 від 17 липня 1992 року - 4088,00 х 5 % більше 10 років, 6 місяців 12 днів = 1308,16 грн, всього на загальну суму - 41018,52 грн, суд зазначає, що позивачем жодними доводами не обґрунтовано неправомірність дій відповідача в цій частині позовних вимог, не надано жодних доказів на підтвердження викладених у прохальній частині заявлених позовних вимог та не вказано, якими саме положеннями законодавства керувався позивач при зазначенні даних позовних вимог, що, в свою чергу, унеможливлює дослідження їх на правомірність та обґрунтованість.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про необґрунтованість зазначених позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення у цій частині.

Стосовно позовних вимог визнати протиправними дії ВЧ НОМЕР_3 щодо не проведення перерахунку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за позивача та зобов`язати відповідача здійснити оплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за позивача, суд зазначає, що, оскільки в межах задоволених позовних вимог в адміністративній справі №640/24463/19 відповідачем не було вчинено жодних дій щодо нарахування та виплати позивачу недоотриманого грошового забезпечення з урахуванням оплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню як такі, що заявлені передчасно.

Щодо позовних вимог визнати протиправними дії ВЧ НОМЕР_3 щодо безпідставного стягнення з позивача військового збору з грошового забезпечення у розмірі 1,5% та зобов`язання відповідача повернути позивачу помилково утриманий військовий збір за період з 2015 року по 2017 рік включно, суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних доводів та доказів утримання з позивача військового збору з грошового забезпечення у розмірі 1,5% за спірний період, з урахуванням чого позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку у сумі 112900,90 грн, суд вказує, що позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню як такі, оскільки заявлені на майбутнє, оскільки в силу положень статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Проте, фактичного розрахунку з позивачем в оскаржуваній частині станом на дату винесення вказаного рішення здійснено не було, з урахуванням чого позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 20000 (двадцять) тисяч гривень, суд зазначає наступне.

Згідно статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною першою, другою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

- у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

- у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У відповідності до частин третьої - п`ятої статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування; моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За приписами частини другої вказаної вище статті, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

- якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

- якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

- в інших випадках, встановлених законом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року та № 1 від 27 лютого 2009 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність факту такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача (відповідача), наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача (відповідача) та вини останнього (відповідача) в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Під час розгляду даної справи позивачем не надано належних та допустимих доказів вчинення відповідачем дій, які б були спрямовані на спричинення йому моральної та матеріальної шкоди, приниження його честі та людської гідності чи обмеження можливості у задоволені особистих соціальних потреб.

При цьому, суд зазначає, що невиплата позивачу винагороди за участь в ООС, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та доплати за вислугу років у не може свідчити про вчинення саме відповідачем дій, які мають прояв у нанесені позивачу моральної та матеріальної шкоди, приниження його честі та людської гідності, обмеження можливості у задоволені особистих соціальних потреб.

З урахуванням викладеного, вимоги позивача у цій частині задоволенню не підлягають, оскільки зазначені вище обставини не підтверджені жодними доказами, а тому є неприйнятними.

Згідно з частиною першою статті 9, статтею 72, частинами першою, другою, п`ятою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем частково доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 2, 5-11, 73-77, 90, 139, 241-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_3 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 рік.

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_3 (; адреса: 51272, сит Черкаське, Новомосковський район, Дніпропетровська область) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному статтями 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України протягом 30 днів з моменту складення повного тексту

Суддя Н.А. Добрівська