Справа № 380/40/22
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2022-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/40/22 пров. № А/857/8161/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів - Обрізка І. М., Шинкар Т. І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2022 року, ухвалене головуючим суддею Чаплик І. Д. у м. Львові, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

22.12.2021 ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції, в якому просить стягнути з відповідача на його корить середній заробіток за весь час затримки при розрахунку з 08.06.2018 до 26.11.2021.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що має право на виплату середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, оскільки при звільненні зі служби відповідач не провів з ним повного розрахунку. Зазначив, що виплата належних при звільненні сум, а саме доплати у нічний час та індексації грошового забезпечення, в повному обсязі здійснена 26.11.2021, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 Кодексу законів про працю України.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.04.2022 позов задоволено частково, стягнуто з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні на суму 9796,91. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції України судові витрати у вигляді судового збору в сумі 496,20 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове з врахуванням Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 N 159 (далі - Порядок № 159).

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції помилково не застосовано до спірних правовідносин положення Порядку № 159, який прийнятий з метою реалізації Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», що призвело до неправильного обчислення суми належної позивачу компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив службу в Управлінні патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції та звільнений 07.06.2018.

Станом на день звільнення позивача зі служби, відповідач не провів з ним розрахунок щодо виплати доплати за службу в нічний час та індексації доходів, на які позивач мав право, оскільки рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31.05.2021 у справі №380/3711/21 зобов`язано Департамент патрульної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 доплату за службу в нічний час за період за період з 11.11.2015 по 31.12.2017 та індексацію грошового забезпечення за період з червня 2016 року по жовтень 2017 року включно, яке було виконано 26.11.2021.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було проведено фактичний розрахунок з позивачем не у строк, встановлений положеннями статті 116 Кодексу законів про працю України, а тому виходячи з принципу пропорційності, розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат визначив в розмірі 9796,91 грн. (336,19 грн середньоденної заробітної плати позивача за два останні місяці служби перед звільненням х 1267 днів затримки розрахунку х 0,023% частки виплаченої заборгованості)

Апеляційний суд, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 20.03.2002 № 5-рп/2002, посилаючись на своє ж Рішення від 06.07.1999 № 8-рп/99, зауважив, що «служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Частина п`ята статті 17 Конституції України покладає на державу обов`язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей. Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо».

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 94 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» встановлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Підпунктом 3 пункту 5 цієї Постанови визначено обов`язок виплачувати доплату за службу в нічний час - у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час.

Отже, чинним законодавством України гарантована виплата грошового забезпечення поліцейським, в тому числі індексації грошового забезпечення та доплати за службу в нічний час. При цьому, граничним строком його виплати, як і проведення усіх інших виплат, які здійснюються поліцейським під час їхнього звільнення зі служби, є день звільнення зі служби.

За статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Стаття 117 Кодексу законів про працю України передбачає, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Проаналізувавши вищенаведені норми, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що умовами застосування частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, індексація, вихідна допомога тощо).

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення тощо) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з служби в поліції, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України, зокрема, його стаття 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до статті 117 Кодексу адміністративного судочинства України, ОСОБА_1 має право на виплату середнього заробітку за період затримки повного розрахунку, оскільки такий розрахунок з позивачем проведено 26.11.2021, при тому, що його було звільнено з 07.06.2018.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України і статей 1, 2 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Крім цього, закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат у день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 07.06.2018 є датою закінчення служби позивача в поліції, тобто останній робочий день, а 26.11.2021 - дата повного розрахунку.

Отже, час затримки повного розрахунку з позивачем становить 1267 днів з 08.06.2018 по 25.11.2021.

З огляду на викладене, судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України позивач має право на виплату середнього заробітку за період затримки повного розрахунку, оскільки такий розрахунок з позивачем проведено лише 26.11.2021.

Враховуючи вищенаведені правові норми та фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Департамент патрульної поліції допустив протиправну бездіяльність щодо непроведення повного розрахунку при звільненні, що у свою чергу, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексом законів про працю України, оскільки такий розрахунок проведено відповідачем 26.11.2021, тобто дає право позивачу на стягнення компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Також апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для врахування при вирішенні справи висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, що викладені в постановах від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 та від 18.11.2021 у справі №200/5415/20-а, згідно з якими в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Відтак, середній заробіток, який підлягає виплаті позивачу у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні зі служби, судом першої інстанції обґрунтовано визначено в розмірі 9796,91 грн з врахуванням істотності частки простроченої заборгованості в порівнянні із середнім заробітком.

Апеляційний суд не бере до уваги доводи скаржника про необхідність застосування до спірних правовідносин вимог Порядку № 159, оскільки компенсація за затримку виплати заробітної плати, передбачена статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати», та середній заробіток за затримку проведення розрахунку при звільненні, визначений статтею 117 Кодексу законів про працю України, є різними за своєю правовою природою, так як кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи та пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги, в той час як середній заробіток за затримку проведення розрахунку є видом відповідальності роботодавця за затримку розрахунку при звільненні.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позову ОСОБА_1 в частині задоволених позовних вимог.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2022 року у справі № 380/40/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 15.08.2022