Справа № 420/25553/21
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2022-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/25553/21

Категорія: 106000000 Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О. А.

Місце ухвалення: м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Лук`янчук О.В.

суддів - Бітова А. І.

- Ступакової І. Г.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1, в якому просив:

визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 23.01.2018 року по 01 листопада 2021 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

В обґрунтування позовних вимог зазначається, що йому під час звільнення з військової служби не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 та лише 02.11.2021 на виконання рішення суду перераховано індексацію в розмірі 82429,95 грн. Вказує, що представник позивача зверталась до відповідача із заявою щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак відповіді відповідачем не надано.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2022 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасного остаточного розрахунку з ОСОБА_1 при виключенні його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.01.2018 по 01.11.2021 у розмірі 82415,26 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та не ґрунтуються на засадах верховенства права, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги з посиланням на роз`яснення, наведені у листі Департаменту з питань праці Державної служби України з питань праці від 14.11.2019 №5192/4.1/4.1-зв-19 та листі Департаменту заробітної плати та умов праці Міністерства соціальної політики України від 24.07.2013 №774/13/84-13, зазначає, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, Кодекс законів про працю України не поширюється. Також зазначає, що відшкодування передбачене ст. 117 КЗпП, хоча і розраховується з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою. При цьому вказує, що остаточний розрахунок відбувся 28.10.2021 року, згідно платіжного доручення № 1190 ввд 28.10.2021 року.

Враховуючи, що відсутні клопотання від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю суд апеляційної інстанції, відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 23.01.2018 №15, майора ОСОБА_1 , начальника радіолокаційного вузла військової частини А0826 (с. Радісне), звільненого наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 03.01.2018 року №1 з військової служби в запас за пунктом "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту) відповідно частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з урахуванням вимог підпункту "ї" пункту 1 частини восьмої цієї самої статті цього самого закону, вважати, що справи та посаду здав і направити для зарахування на військовий облік до Малиновського РВК м. Одеси. З 23 січня виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.09.2020 у справі №420/5903/20, яке набрало законної сили: адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1, яка виразилася у неврахуванні вимог Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 при нарахуванні мені індексації грошового забезпечення за період з 1 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 1 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням базового місяця січень 2008 року; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

02.11.2021 на картковий рахунок позивача від відповідача було зараховано 92429,95 грн. (а.с.5-8), деталі операції: "перерах. на вклад.рах. ГЗ ОСОБА_1 в жовтні 21р.; згідно рішення ООАС №420/5903/20 від 11.09.20р.".

Представником позивача відповідачу було направлено заяву від 08.11.2021 (а.с.13, 27) про нарахування та виплату позивачу середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 23.01.2018 по 01.11.2021.

У відповідь на вказану заяву позивачу направлено лист від 01.12.2021 №350/303/2/1590 (а.с.28-29), в якому зазначено, що наданий час військова частина НОМЕР_1 не має законних підстав для виплати позивачу середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні.

З зазначених підстав позивач звернувся до суду для захисту своїх прав та законних інтересів.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що у межах спірних правовідносин у позивача виникло право на отримання середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з військової служби, який повинен розраховувати згідно Порядку 100 та з урахування істотності частки, а тому прийшов до висновку, що оскільки відповідачем проведено фактичний розрахунок із позивачем при звільненні поза межами строку, встановленого ст. 116 КЗпП України, наявні підстави для стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення (середнього заробітку) за несвоєчасний розрахунок у розмірі 82415,26 грн грн.

Перевіривши матеріали справи, з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Спірними питаннями у справі є обґрунтованість заявлених вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі положень статті 117 КЗпП України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до абзацу 1 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

Згідно статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За приписами статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців не встановлено відповідальність за невиплату або несвоєчасну виплату належних військовослужбовцям сум, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП як таких, що є загальними.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 01.03.2018 у справах № 806/1899/17, № 806/1551/17, від 19.04.2018 у справі № 806/1183/16 та від 14.03.2019 у справі № 820/660/17. А тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

Враховуючи, що позивач проходив службу в Військовій частині НОМЕР_1, яка всупереч норм чинного законодавства не здійснила з ним повного розрахунку на день виключення зі списків особового складу, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати належних йому при звільненні сум за період з 23.02.2021 року по 01.11.2021 року на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України.

Так, розрахунок середньомісячного заробітку розраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що для нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки про розмір середнього грошового забезпечення за останні 2 місяці служби ОСОБА_1 від 14.01.2022 №350/303/2/43 (а.с.33), позивачу за листопад та грудень 2017 року нараховано 23251,66 грн., а середньоденний заробіток становить 553,61 грн (23251.66 / 42).

За період з 23.01.2018 по 01.11.2021 було 944 робочих дні, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 944 днів * 553,61 грн. = 522607,84 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсоток невчасно виплаченого грошового забезпечення позивача (істотність частки) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 15,77 % (82429,95 грн. (грошове забезпечення позивача, виплачене йому з порушенням термінів 01.11.2021) / 522607,84 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку (944 дні)) х 100).

Отже сума, яка підлягає відшкодуванню (з урахуванням принципу співмірності) становить: 553,61 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 15,76 % х 944 (дні затримки розрахунку) = 82415,26 грн),що вірно встановлено судом першої інстанції.

Доводи апелянта, що остаточний розрахунок відбувся 28.10.2021 року, згідно платіжного доручення № 1190 від 28.10.2021 року, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі не підтверджені належними доказами, натомість в матеріалах справи міститься виписка по картковому рахунку позивача, з якої вбачається, що кошти на його рахунок зараховано саме 02.11.2021 року.

Відтак, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.

На підставі викладеного у сукупності колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому не дають підстав для задоволення скарги відповідача та скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст.316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 16 серпня 2022 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова