Справа № 640/11533/19
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2022-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2022 року м. Київ № 640/11533/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрівської Н.А.,

розглянувши у спрощеному провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної судової адміністрації України

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної судової адміністрації України (далі по тексту - відповідач, ДСА України), у якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати судді у відставці ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі трьох місячних заробітних плат за останньою посадою;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачці вихідну допомогу в розмірі трьох місячних заробітних плат за останньою посадою судді у відставці ОСОБА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог позивачка вказує, що у період з 01 квітня 2014 року по 30 вересня 2016 року судді, які реалізовували своє право на відставку, у тому числі і позивачка, були позбавлені можливості отримання вихідної допомоги у зв`язку з відставкою, що призвело до звуження їх прав в частині отримання вихідної допомоги у порівнянні з суддями, які вийшли у відставку до 01 квітня 2014 року та після 30 вересня 2016 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 липня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/11433/19 та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (письмового провадження).

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому ДСА України не погоджується із заявленими позовними вимогами, оскільки відповідно до вимог законодавства відрахування судді зі штату суду на підставі наказу голови відповідного суду не є звільненням з посади судді; положення щодо підстав нарахування та виплати вихідної допомоги в розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою судді набрав чинності після прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення позивачки з посади судді, а отже не застосовується у межах спірних відносин.

Ознайомившись із письмово викладеними доводами учасників справи, дослідивши подані документи і матеріали, суд встановив такі обставини справи.

Судом встановлено, що постановою Верховної Ради України від 16 листопада 1993 року №3602-ХІІ «Про призначення суддів Вищого арбітражного суду України, арбітражних судів областей та міста Києва», зокрема, ОСОБА_1 призначено суддею арбітражного суду міста Києва; постановою Верховної Ради України від 11 липня 2002 року №106-ІV «Про обрання суддів» обрано на посаду суддів безстроково, зокрема, на посаду судді Київського апеляційного господарського суду ОСОБА_1 ; постановою Верховної Ради України від 16 липня 2015 року №636-VIII «Про звільнення суддів» у зв`язку з поданням заяви про відставку, зокрема, звільнено з посади судді Київського апеляційного господарського суду ОСОБА_1 ; наказом голови Київського апеляційного господарського суду від 06 серпня 2015 року №159-к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивачку звільнено із займаної посади 06 серпня 2015 року у зв`язку з виходом у відставку. Відповідно до розрахунку стажу роботи, який дає право на відставку та отримання щомісячного грошового утримання судді у відставці Київського апеляційного господарського суду стаж роботи позивачки на дату звільнення становить 26 років 03 місяці 13 днів.

Листом ДСА України від 27 грудня 2018 року №К1629-18-1761/18 за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 стосовно виплати вихідної допомоги у зв`язку з виходом у відставку повідомлено про відсутність підстав для нарахування і виплати вихідної допомоги, оскільки нормами законодавства, чинними на момент прийняття Верховною Радою України постанови від 16 липня 2015 року №636-VIII «Про звільнення суддів», якою у зв`язку з поданням заяви про відставку, зокрема, звільнено з посади судді Київського апеляційного господарського суду ОСОБА_1 , не передбачено виплати суддям вихідної допомоги.

Вважаючи дії відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги протиправними, позивачка звернулася до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

15 грудня 1992 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про статус суддів» № 2862-ХІІ, згідно із частинами першою-третьою статті 43 якого було передбачено, що кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень. Суддя також має право на відставку за станом здоров`я, що перешкоджає продовженню виконання обов`язків. За суддею, який перебуває у відставці, зберігається звання судді і такі ж гарантії недоторканності, як і до виходу у відставку. Судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Згідно із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус суддів» від 24 лютого 1994 року № 4015-ХІІ, частину третю статті 43 Закону України «Про статус суддів» було викладено в іншій редакції, відповідно до якої судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

07 липня 2010 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VІ, з набранням чинності яким Закон України «Про статус суддів» втратив чинність.

При цьому, у Законі України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VІ була збережена норма щодо отримання вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку. Так, згідно із частиною першою статті 136 цього Закону судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна неоподатковувана допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Згідно із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» у зв`язку з прийняттям Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2756-VI, частину першу статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VІ викладено в іншій редакції, відповідно до якої судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Проте, Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII виключено статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VІ.

Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII Закон України «Про судоустрій і статус суддів» було викладено у новій редакції, проте, розділом Х, який регулював статус судді у відставці, не було передбачено виплату суддям, які вийшли у відставку вихідної допомоги.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, згідно з яким втратив чинність Закон України «Про судоустрій і статус суддів» у попередній редакції.

Крім того, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII було відновлено право на отримання вихідної допомоги при виході судді у відставку, а саме згідно із частиною першою статті 143 цього Закону судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Таким чином, станом на день звільнення позивачки з посади судді Київського апеляційного господарського суду у зв`язку із поданням заяви про відставку чинна редакція Закону України «Про судоустрій і статус суддів» взагалі не містила будь-яких правових норм, які б регламентували виплату вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку, та розмір такої допомоги.

У зв`язку з викладеним суд вважає, що посилання позивачки на невиплату вихідної допомоги, як порушення її конституційних гарантій, є необґрунтованими.

Так, Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким було виключено статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VІ (яка передбачала виплату вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку), неконституційним станом на момент виникнення спірних відносин у встановленому порядку визнаний не був, а Пленум Верховного Суду України постановою від 25 грудня 2015 року № 24 «Про відмову в зверненні до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо конституційності підпункту 1 пункту 28 Закону України від 27 березня 2014 року № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» визнав, що підстави для звернення до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо конституційності підпункту 1 пункту 28 Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» відсутні.

При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, у цьому випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивачки.

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013 зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв`язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Також суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України» (заява № 10972/05) зазначив, що поняття майно в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися майновими правами і, відповідно, майном у розумінні цього положення. Питання, що має бути розглянуто, полягає у тому, чи надавали заявнику обставини справи, розглянуті в цілому, право на інтерес, який по суті захищається статтею 1 Першого протоколу (див. рішення щодо прийнятності у справі «Броньовські проти Польщі» (Broniowski v. Poland) [ВП], заява №31443/96, пункт 98, ECHR 2002-X). Суд вважає, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (див. рішення у справі «Кечко проти України» (Kechko v. Ukraine), згадане вище, пункт 23).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, оскільки статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VІ було виключено згідно із Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», на день звільнення позивачки з посади судді Київського апеляційного господарського суду у зв`язку із поданням заяви про відставку у Законі України «Про судоустрій і статус суддів» була відсутня чинна норма, яка б передбачала виплату вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку, тому, на думку суду, у відповідача були відсутні правові підстави для виплати вихідної допомоги позивачці.

Враховуючи також, що за правовою позицією, викладеною у рішенні Конституційного Суду України від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір, а за практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05) держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету, та може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни, тому з наведених мотивів у задоволенні усіх взаємопов`язаних позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії необхідно відмовити.

Згідно з частиною першою статті 9, статтею 72, частинами першою, другою, п`ятою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 2, 5-11, 73-77, 90, 139, 241-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному статтями 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України протягом 30 днів з моменту складення повного тексту

Суддя Н.А. Добрівська