Справа № 380/5522/22
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/5522/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2022 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (Позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (Відповідач) в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області від 07 червня 2021 року форми «Ф» № 0-1306, яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання за платежем: «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачуваний фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості 18010300» за податковий період « 2020» в сумі 18573,20 грн;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області на користь ОСОБА_1 суму понесених ним судових витрат.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 07 червня 2021 року Головне управління ДПС у Львівській області винесло податкове повідомлення-рішення № 0-1306 (далі - також оскаржуване/спірне рішення), яким йому визначено податкове зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачуваний фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості 18010300» за податковий період « 2020» в сумі 18573,20 грн. Зазначене податкове повідомлення-рішення позивач уважає протиправним та таким, що його належить скасувати з огляду на таке.

28 червня 2019 року Хирівська міська рада Старосамбірського району Львівської області ХХХІХ сесії VІІ демократичного скликання прийняла рішення № 1022 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Хирів на 2020 рік». Однак вказане рішення містить дві різні ставки податку за одним й тим же видом об`єкта нерухомого майна - на нежитлову нерухомість для фізичних осіб, що передбачає одержання прибутку: 0,01% та 0,25% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року за 1 кв. м. бази оподаткування. Позивач, покликаючись на норми підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4, пункту 56.1 статті 56 Податкового кодексу України вказує, що у разі, коли норми податкового законодавства прямо чи внаслідок їх тлумачення, а також у своїй сукупності не є однозначними та допускають множинне трактування повноважень на користь як платника податків, так і контролюючого органу, приймається рішення на користь платника податку. Тому за наявності двох розмірів ставок податку за одним і тим самим видом об`єкта нерухомого майна (нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1716,00 кв. м.) з урахуванням презумпції правомірності рішень платника податку застосуванню підлягає найвигідніша для платника податку ставка, тобто у спірному випадку 0,01%. Отже сума податкового зобов`язання повинна становити 810,47 грн (1716,00 кв. м. (база оподаткування) х 4723,00 грн (розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року) х 0,01%), а не 18573,20 грн.

Крім того, на думку позивача, оскаржуване рішення не відповідає таким вимогам Податкового кодексу України: містить посилання на підпункт 54.3.3 пункту 54.3 статті 53 та підпункт 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України, проте вказані норми не передбачають підстави для нарахування та розрахунку податку; не містить розрахунку податкового зобов`язання, отже не відповідає вимогам абзацу 6 пункту 58.1 статті 58 Податкового кодексу України.

У зв`язку з вищенаведеним просить адміністративний позов задоволити повністю.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що відповідно до підпункту 266.7.3 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за своєю податковою адресою для проведення звірки даних щодо: об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку; розміру загальної площі об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності платника податку; права на користування пільгою із сплати податку; розміру ставки податку; нарахованої суми податку. У разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, контролюючий орган за своєю податковою адресою платника податку проводить перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).

Однак згаданим вище правом позивач не скористався, у вересні 2021 року подав скаргу на оскаржуване рішення до контролюючого органу вищого рівня та чомусь із заявою про виправлення описки у рішенні від 28 червня 2019 року № 1022 до Хирівської міської ради Самбірського району Львівської області звернувся лише після подання позовної заяви. Відповідач стверджує, що платник податку повинен діяти добросовісно та у випадку необхідності звернутися до контролюючого органу про проведення звірки щодо об`єктів оподаткування податком на нерухоме майно, надавши для огляду оригінали правовстановлюючих та інших документів, як це передбачено підпунктом 266.7.3 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України, оскільки саме в його інтересах є підтвердження існування обставин для застосування іншого розміру ставки податку, ніж та, яку застосовує податковий орган.

Щодо тверджень позивача про незазначення в оскаржуваному рішенні підстав його прийняття відповідач зазначає, що такі є помилковими, оскільки контролюючий орган правильно зазначив у податковому повідомленні-рішенні № 0-1306 від 07 червня 2021 року підставою його прийняття підпункт 54.3.3 пункту 54.3 статті 53 та підпункт 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України, адже саме на основі цих норм посадові особи податкового органу мають право визначати суми грошових зобов`язань платникам податків та надсилати прийняті податкові повідомлення-рішення платникам податків.

У зв`язку з цим у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі.

На спростування доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, позивач подав відповідь на відзив, в яких додатково, крім аргументів, наведених у позовній заяві, вказує, що у листі від 08 квітня 2022 року № 285 «Про розгляд заяви» Хирівська міська рада Самбірського району Львівської області визнала, що в тексті підпункту 6.1 Положення про ставки пільги та порядок справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на території Хирівської міської ради, затвердженого рішенням Хирівської міської ради Старосамбірського району Львівської області від 28 червня 2019 року № 1022 наявна описка в тексті Положення, яка стосується ставки податку на нерухоме майно, що перебуває у власності фізичних осіб, а саме «для фізичних осіб, що передбачає одержання прибутку - 0,01%» відсутня частка «не» перед словом «передбачає». Однак станом на 2022 рік Хирівська міська рада Самбірського району Львівської області як правонаступник Хирівської міської ради Старосамбірського району Львівської області (яка затвердила текст Положення з опискою) позбавлена можливості внести зміни до акту, який прийнятий у 2019 році та визначає ставки податку на 2020 рік, в силу прямої вказівки Податкового кодексу України.

Позивач вказує, що платник податку, який розраховує на належне урядування органом місцевого самоврядування, не може відповідати за помилки, допущені таким органом, які він станом на сьогодні виправити не може. Неможливість виправлення колишньої помилки не повинна бути непропорційним тягарем для платника податку, який покладається на добросовісність та легітимність дій державного органу. Ризик будь-якої помилки повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Позивач зазначає, що твердження відповідача про те, що він не скористався своїм правом на звернення до контролюючого органу для проведення звірки даних є безпідставними, оскільки розбіжність виникла у зв`язку з допущеною органом місцевого самоврядування опискою, а звернення з позовом до суду не поставлене в залежність від звернення до контролюючого органу для перерахунку суми податку. Так само, на думку позивача, безпідставними є аргументи відповідача про те, що він звернувся до Хирівської міської ради Самбірського району Львівської області із заявою про виправлення описки в рішенні від 28 червня 2019 року № 1022 після подання позовної заяви, позаяк цей факт узагалі не впливає на вирішення спору. Аргумент відповідача про недобросовісність дій позивача є необґрунтованим, адже описку у рішенні допустив орган місцевого самоврядування, за яку позивач відповідати не може.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 25 березня 2022 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді від 08 квітня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення сторін. Витребувано у відповідача усі докази, які слугували підставою для прийняття спірного рішення, та розрахунок суми податкового зобов`язання у податковому повідомленні-рішенні від 07 червня 2021 року № 0-1306.

Ухвалою суду від 05 травня 2022 року у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження відмовлено.

Ухвалою суду від 05 травня 2022 року у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору відмовлено.

Суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 є власником, зокрема, нежитлової будівлі загальною площею 1716,00 кв. м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

28 червня 2019 року Хирівська міська рада Старосамбірського району Львівської області ХХХІХ сесії VІІ демократичного скликання прийняла рішення № 1022 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Хирів на 2020 рік», яким керуючись статтею 266 Податкового кодексу України, пунктом 24 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», постановою Кабінету Міністрів України від 24 травня 2017 року № 483, міська рада вирішила (пункт 1) затвердити «Положення про ставки, пільги та порядок справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на території Хирівської міської ради» згідно з додатком № 1 (далі - Положення).

Відповідно до підпункту 4.1 пункту 4 Положення «База оподаткування»:

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Відповідно до пункту 6 Положення «Ставка податку»:

Ставка податку встановлюється у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року за 1 кв. метр бази оподаткування.

Житлова нерухомість для юридичних осіб - 0,1%.

Житлова нерухомість для фізичних осіб - 0,05%.

Нежитлова нерухомість для юридичних осіб, що не передбачає одержання прибутку - 0,01%.

Нежитлова нерухомість для фізичних осіб, що передбачає одержання прибутку - 0,01%.

Нежитлова нерухомість для юридичних осіб, що передбачає одержання прибутку - 0,25%.

Нежитлова нерухомість для фізичних осіб, що передбачає одержання прибутку - 0,25%.

Відповідно до пункту 7 Положення «Податковий період»:

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

07 червня 2021 року Головне управління ДПС у Львівській області прийняло податкове повідомлення-рішення № 0-1306, яким повідомило ОСОБА_1 про те, що згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 53 Податкового кодексу України та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України йому визначено суму податкового зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачуваний фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості 18010300» за податковий період 2020 року на загальну суму 18573,20 грн.

03 вересня 2021 року представник позивача - адвокат Марчук Надія Анатоліївна звернулася до Державної податкової служби України із скаргою на податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області № 0-1306 від 07 червня 2021 року, в якій просила скасувати його в повному обсязі.

Рішенням Державної податкової служби України від 09 лютого 2022 року № 1684/Б/99-00-06-01-07-09 про результати розгляду скарги податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області № 0-1306 від 07 червня 2021 року залишено без змін, а скаргу представника позивача - адвоката Марчук Надії Анатоліївни без задоволення.

Позивач, не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням Головного управління ДПС у Львівській області № 0-1306 від 07 червня 2021 року, уважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся з цим позовом до суду.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка правомірності податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області № 0-1306 від 07 червня 2021 року.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулюються Податковим кодексом України № 2755-VI від 02 грудня 2010 року (тут і надалі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - ПК України), який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до пункту 6.1 статті 6 ПК України податком є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету або на єдиний рахунок, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

Згідно з пунктом 7.1 статті 7 ПК України 7.1. під час встановлення податку обов`язково визначаються такі елементи: платники податку; об`єкт оподаткування; база оподаткування; ставка податку; порядок обчислення податку; податковий період; строк та порядок сплати податку; строк та порядок подання звітності про обчислення і сплату податку.

Пунктами 8.1, 8.3 статті 8 ПК України визначено, що в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно з підпунктом 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 ПК України до місцевих податків належить податок на майно.

Місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору та земельного податку за лісові землі (пункт 10.3 статті 10 ПК України).

Відповідно до пункту 12.3 статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів та податкових пільг зі сплати місцевих податків і зборів до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів, та про внесення змін до таких рішень.

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (підпункт 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 ПК України).

Згідно з підпунктами 12.4.1, 12.4.3 пункту 12.4 статті 12 ПК України до повноважень сільських, селищних, міських рад щодо податків та зборів належать:

встановлення ставок місцевих податків та зборів в межах ставок, визначених цим Кодексом;

прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов`язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.

Офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів, а також зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг або про внесення змін до таких рішень є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті (пункт 12.5 статті 12 ПК України).

За змістом підпункту 265.1.1 пункту 265.1 статті 265 ПК України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Правове регулювання податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки здійснюється статтею 266 ПК України.

Відповідно до цієї статті:

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункту 266.1).

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2).

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (підпункти 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3).

Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування (підпункт 266.5.1 пункту 266.5).

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1 пункту 266.6).

Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку: за наявності у власності платника податку одного об`єкта житлової нерухомості, в тому числі його частки, податок обчислюється, виходячи з бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпунктів «а» або «б» підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку (підпункт «а» підпункту 266.7.1 пункту 266.7).

Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, разом з детальним розрахунком суми/сум податку, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком). Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити, визначені в абзаці першому цього підпункту, що надсилаються платнику податку, повинні містити щодо кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, зокрема, але не виключно, інформацію про адресу місцезнаходження об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості, його площу, ставки та надані фізичним особам пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (абзаци перший, другий підпункту 266.7.2 пункту 266.7).

Аналіз наведених норм права дає підстави дійти висновку про те, що податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, належить до місцевих податків, повноваження щодо встановлення ставок на який ПК України покладає на сільську, селищну, міську раду (залежно від місця розташування (зональності) об`єкта нерухомого майна), яка реалізує це повноваження шляхом прийняття відповідного рішення, котре після його офіційного оприлюднення набуває статусу нормативно-правового акта з питань оподаткування місцевими податками та зборами. Розміри таких ставок податку відповідно до пункту підпункту 266.5.1 пункту 266.5 ПК України не можуть перевищувати 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Як слідує з матеріалів справи пунктом 1 рішення від 28 червня 2019 року № 1022 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Хирів на 2020 рік» Хирівська міська рада Старосамбірського району Львівської області затвердила Положення про ставки, пільги та порядок справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на території Хирівської міської ради.

Відповідно до пункту 6 цього Положення ставка податку встановлюється у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Разом з тим пункт 6 Положення містить дві різні ставки податку за однією і тією самою категорією об`єкта нерухомого майна: «Нежитлова нерухомість для фізичних осіб, що передбачає одержання прибутку», а саме 0,01% та 0,25%.

З наданого відповідачем до матеріалів справи розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2020 рік по об`єктах, які належать ОСОБА_1 , слідує, що контролюючий орган, визначаючи позивачу податкове зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачуваний фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості 18010300» за податковий період 2020 року на загальну суму 18573,20 грн щодо об`єкта нерухомого майна: нежитлова будівля загальною площею 1716,00 кв. м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , застосував ставку податку 0,25% від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року.

Таким чином, за наявності двох різних розмірів ставок податку за однією і тією самою категорією об`єкта нерухомого майна: «Нежитлова нерухомість для фізичних осіб, що передбачає одержання прибутку» контролюючий орган обрав розмір ставки податку не на користь платника податку, внаслідок чого розмір належного до сплати податкового зобов`язання позивача збільшився.

Оцінюючи такі дії контролюючого органу, суд зазначає таке.

Положеннями ПК України серед основних засад податкового законодавства передбачено принцип презумпції правомірності рішень платника податків суть якого зводиться до того, що у разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Отже, мова йде не лише про загальнообов`язкове усунення юридичних колізій, яке є одночасно і правом (повноваженням), і процесуальним обов`язком суду при звичайному (безвідносно до виду правовідносин) правозастосуванні. Мова про порядок вирішення ситуацій, у яких стикаються (конфліктують) інтереси платника податків і контролюючого органу, а норми податкового права, що регулюють такі правовідносини, прямо чи внаслідок їх тлумачення, а також у своїй сукупності, не є однозначними та допускають множинне трактування їхніх прав та обов`язків, внаслідок якого можливе вирішення справи як на користь платника, так і проти нього.

Презумпція сформульована як принцип у статті 4 ПК України (підпункт 4.1.4 пункту 4.1). Саме таким чином встановлено найвищий ступінь її імперативності.

Крім того, презумпція також закріплена як спеціальна норма у пункті 56.21 статті 56 ПК України згідно з якою у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Сама юридична конструкція норми пункту 56.21 статті 56 ПК України дає підстави стверджувати, що презумпція застосовна не лише у ситуації прямої суперечності норм, але й у будь-якій іншій ситуації невизначеності в процесі правозастосування. Для її застосування необхідно і достатньо виявлення двох або більше альтернативних варіантів правомірної поведінки, обравши найвигідніший для себе з яких платник має почуватися захищеним від можливих негативних наслідків як з боку контролюючого органу, так і суду. Більше того, наведеною нормою охоплюються не лише очікування платника, запровадженням у податковому законодавстві цієї презумпції як принципу (основної засади) накладається відповідний таким очікуванням обов`язок вибору визначеного нею варіанту поведінки і контролюючим органом, і судом. При цьому тягар доведення хибності (відсутності правових підстав) обраного платником варіанту поведінки покладається законом на контролюючий орган.

Така правова позиція щодо застосування норм підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 та пункту 56.21 статті 56 ПК України викладена Верховним Судом у постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 380/671/20.

Суд повторює, що відповідно до вимог абзацу першого пункту 12.5 статті 12 ПК України офіційно оприлюднене рішення органу місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків та/або зборів, а також зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг або про внесення змін до таких рішень є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами.

Таким чином, з урахуванням наведеної норми рішення Хирівської міської ради Старосамбірського району Львівської області від 28 червня 2019 року № 1022 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Хирів на 2020 рік» є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами.

Зважаючи на те, що таке рішення містить дві різні ставки податку за однією і тією самою категорією об`єкта нерухомого майна: «Нежитлова нерухомість для фізичних осіб, що передбачає одержання прибутку», а саме 0,01% та 0,25% суд доходить висновку, що його норми припускають, як неоднозначне, так і множинне трактування обов`язку платника податку, а саме в частині сплати податку як за ставкою 0,01% так і за ставкою 0,25%.

Більше того, рішеннями Львівського окружного адміністративного суду від 16 січня 2018 року у справі № 813/4474/17, від 26 жовтня 2020 року у справі № 380/569/20, від 27 травня 2021 року у справі № 380/10980/20, які набрали законної сили, встановлено, що позивач не використовує та не використовував нежитлову будівлю загальною площею 1716,00 кв. м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (яка є об`єктом оподаткування) для одержання прибутку.

Доказів протилежного відповідач, який був стороною у вищевказаних справах, суду не надав.

За таких обставин контролюючий орган, беручи до уваги норми підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 та пункту 56.21 статті 56 ПК України, а також, ураховуючи невикористання позивачем об`єкта оподаткування податком на нерухоме майно для отримання прибутку, був зобов`язаний прийняти рішення на користь позивача як платника податку та застосувати ставку податку 0,01% від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, яка є у такому випадку найвигіднішою для нього.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що контролюючий орган не мав правових підстав для застосування при визначенні позивачу податкового зобов`язання згідно оскаржуваного податкового повідомлення-рішення ставку податку 0,25% від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року.

Тому з цих підстав оскаржуване податкове повідомлення-рішення не можна вважати правомірним.

У контексті спірних правовідносин суд звертає увагу ще й на таке.

25 березня 2022 року представник позивача - адвокат Марчук Надія Анатоліївна звернулася до голови Хирівської міської ради Самбірського району Львівської області із заявою про внесення змін (виправлення описки) до Положення про ставки, пільги та порядок справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на території Хирівської міської ради, затвердженого рішенням Хирівської міської ради Старосамбірського району Львівської області ХХХІХ сесії VІІ демократичного скликання від 28 червня 2019 року № 1022 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Хирів на 2020 рік».

Листом № 285 від 08 квітня 2022 року виконавчий комітет Хирівської міської ради Самбірського району Львівської області повідомив представника позивача - адвоката Марчук Надію Анатоліївну на її заяву від 25 березня 2022 року про наступне: «[…] В пп. 6.1 Положення про ставки, пільги та порядок справляння податку на нерухоме майно, затвердженого рішенням № 1022 від 28.06.2019, ставки податку для юридичних осіб визначено за критерієм використання чи невикористання нерухомого майна для одержання прибутку: для юридичних осіб, що не передбачає одержання прибутку - 0,01%; для юридичних осіб, що передбачає одержання прибутку - 0,25%. Що стосується ставки податку на нерухоме майно, що перебуває у власності фізичних осіб, в даному випадку наявна описка в тексті положення: для фізичних осіб, що передбачає одержання прибутку - 0,01% (відсутня частка «НЕ» перед словом «передбачає»); для фізичних осіб, що передбачає одержання прибутку - 0,25% […][…] Отже, системний аналіз рішень Хирівської міської ради Старосамбірського району Львівської області від 23.12.2016 № 367 від 21.12.2017 № 651, від 20.06.2018 № 752 вказують на існування чіткого критерію для встановлення ставок податку на нежитлові приміщення на території Хирівської міської ради з 2016 року - в залежності від використання нежитлових приміщень для одержання прибутку. Із цього вбачається, що в пп. 6.1 Положення про ставки, пільги та порядок справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території Хирівської міської ради, затвердженого рішенням Хирівської міської ради Старосамбірського району Львівської області ХХХІХ сесії VІІ демократичного скликання (друге засідання) від 28.06.2019 № 1022 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Хирів на 2020 рік» наявна технічна описка, яка полягає у ненаписанні частки «НЕ»: «Нежитлова нерухомість для фізичних осіб, що «НЕ» (в цьому місці частка «НЕ» відсутня) передбачає одержання прибутку - 0,01%; Нежитлова нерухомість для фізичних осіб, що передбачає одержання прибутку - 0,25%».

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) виклав окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрив елементи змісту принципу «належного урядування».

В цьому рішенні Європейський суд з прав людини вказав на те, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків (пункт 70).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункт 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia).

З огляду на викладене суд погоджується з доводами позивача про те, що помилка, яку допустив орган місцевого самоврядування в рішенні від 28 червня 2019 року № 1022 при виконанні своїх повноважень щодо встановлення ставки податку на нерухоме майно, не повинна ставати надмірним тягарем для платника податку та покладати на нього відповідальність за дії цього органу. Адже платник податку, який розраховує на належне урядування органом місцевого самоврядування, не може відповідати за помилки, допущені таким органом, які він станом на сьогодні виправити не може. Неможливість виправлення колишньої помилки не повинна бути непропорційним тягарем для платника податку, який покладається на добросовісність та легітимність дій державного органу.

Разом з тим суд відхиляє доводи позивача про те, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення не містить розрахунку податкового зобов`язання, позаяк такий довід спростовується долученим відповідачем разом з відзивом на позову заяву розрахунком податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2020 рік по об`єктах, які належать ОСОБА_1 .

Твердження відповідача про те, що позивач не звертався до контролюючого органу із письмовою заявою для проведення звірки даних відповідно до підпункту 266.7.3 пункту 266.7 статті 267 ПК України суд оцінює критично, оскільки вказана норма визначає право, а не обов`язок платника податку такого звернення, відтак вказана обставина жодним чином не доводить правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Аргумент відповідача про те, що із заявою про виправлення описки у рішенні від 28 червня 2019 року № 1022 до Хирівської міської ради Самбірського району Львівської області позивач звернувся лише після подання позовної заяви суд не бере до уваги, оскільки вказана обставина жодного значення для вирішення цього спору по суті не має.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року (заява № 4909/04) відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Підсумовуючи викладене у сукупності, суд доходить висновку про те, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області № 0-1306 від 07 червня 2021 року, яким позивачу визначено податкове зобов`язання за платежем: «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачуваний фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості 18010300» за податковий період « 2020» на загальну суму 18573,20 грн, не відповідає критеріям правомірного рішення суб`єкта владних повноважень, які визначені частиною 2 статті 2 КАС України, тому його належить визнати протиправним та скасувати, а позовну заяву задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною другою цієї ж статті передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (абзац перший частини 1 статті 139 КАС України).

Суд встановив, що при зверненні з цим позовом до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 992,40 грн. Оскільки позов задоволено у повному обсязі, то за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області на користь позивача належить стягнути 992,40 грн сплаченого судового збору.

Докази понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, у матеріалах справи відсутні, тому їх розподіл суд не здійснює.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень, п.3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Головного управління ДПС у Львівській області (вул. Стрийська, 35, м. Львів, 79003) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області № 0-1306 від 07 червня 2021 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області (вул. Стрийська, 35, м. Львів, 79026, код ЄДРПОУ ВП 43968090) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 992,40 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 12 серпня 2022 року.

Суддя Клименко О.М.