Справа № 826/9754/18
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2022-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2022 року м. Київ № 826/9754/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрівської Н.А.,

розглянувши у спрощеному провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації (далі по тексту - відповідач), у якому просив:

- визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації щодо відмови позивачу у видачі посвідчення інваліда війни;

- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації видати позивачу «Посвідчення інваліда війн» та нагрудний знак «Ветеран війни - інвалід».

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на наявність у нього права на надання статусу інваліда війни та видачу відповідного посвідчення, що підтверджується наданими доказами, оскільки позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, йому встановлено 3 групу інвалідності безстроково, встановлено зв`язок захворювання з участю у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 липня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/9754/18 та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (письмового провадження).

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації не погоджується із заявленими позовними вимогами, оскільки архівні довідки та інші документи, надані позивачем, не підтверджують його участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме у складі формувань Цивільної оборони, а дії відповідача в межах спірних відносин є правомірними.

У відповіді на відзив позивач вказав, що відзив відповідача не містить заперечень щодо правових підстав позову.

Відповідач у запереченнях на відповідь на відзив зазначив, що позивач не має встановленого статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, повторно зазначено про відсутність доказів перебування позивача у складі формувань цивільної оборони під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Позивачем 14 вересня 2018 року подано пояснення.

Відповідно до частини дев`ятої статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи звільняється від обов`язку надсилати іншим учасникам справи або подавати до суду копії документів відповідно до кількості учасників справи, якщо він подає документи до суду в електронній формі. У такому разі копії відповідних документів іншим учасникам справи направляє суд. Якщо обсяг документів є надмірним, суд направляє учасникам справи тільки копії процесуальних документів та повідомлення про можливість ознайомитися з іншими матеріалами в приміщенні суду або через Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів наявності правових підстав для звільнення позивача від обов`язку надіслання відповідачу копії пояснень, з урахуванням чого суд не приймає до уваги зазначені пояснення.

14 вересня 2018 року позивачем подано заяву про зміну позовних вимог з проханням позовні вимоги вважати такими: визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у видачі посвідчення інваліда війни та зобов`язати відповідача видати позивачу посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни та нагрудний знак «ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни».

Відповідно до частини першої, третьої статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України, чинного на дату подання відповідної заяви, крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною першою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження - початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.

Частиною сьомою статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі подання будь-якої заяви, визначеної частиною першою або третьою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у судовому рішенні.

У зв`язку з відсутністю доказів направлення копії такої заяви та доданих до неї документів відповідачу суд, керуючись частиною сьомою статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України, не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву.

Ознайомившись із письмово викладеними доводами учасників справи, дослідивши подані документи і матеріали, суд встановив такі обставини справи.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС категорії 1 відповідно до посвідчення громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_1 , виданого 19 липня 2011 року Держадміністрацією м. Києва.

Відповідно до записів у трудовій книжці позивач у період з 23 жовтня 1980 року по 01 квітня 1987 року працював на різних посадах в Чорнобильській АЕС.

Відповідно до експертного висновку Київської регіональної міжвідомчої комісії від 24 травня 2011 року №248 захворювання ОСОБА_1 зв`язані з роботами по ліквідації наслідків аварії Чорнобильської АЕС.

Відповідно до довідки від 03 вересня 1992 року №257, виданої НПО «Чорнобильська АЕС» позивач отримував підвищену оплату праці за роботу у зоні відчуження з 01 липня 1986 року по 01 серпня 1986 року.

Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії АВ №0082062 під час повторного огляду 27 листопада 2013 року позивачу встановлено першу Б групу інвалідності, захворювання, пов`язані з роботами на ЧАЕС, довічно.

Заявою від 29 березня 2018 року позивач звернувся до відповідача з проханням видати посвідчення інваліда війни на підставі пункту 9 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Листом від 05 квітня 2018 року №01-08/3293 відповідачем за наслідками розгляду звернення позивача про встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війн та видачі відповідного посвідчення повідомлено, що позивачем не надано жодного первинного документу, який би підтвердив його перебування у складі формувань Цивільної оборони, тому встановити статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати відповідне посвідчення немає правових підстав.

Вважаючи дії відповідача щодо відмови у видачі посвідчення та нагрудного знаку протиправними, позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Правовідносини, що виникли між сторонами у справі, регулюються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ (далі по тексту - Закон №796-ХІІ) та Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-XII (далі по тексту - Закон №3551-ХІІ).

Так, у відповідності до статті 10 Закону №796-ХІІ, учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 7 Закону №3551-XII до інвалідів війни належать особи, залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року №1111, та Положенням про невоєнізовані формування Цивільної оборони СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06 червня 1975 року №90, формування Цивільної оборони, в тому числі невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж та їх наслідків, а також при ліквідації аварій, катастроф, стихійних сил, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення. Завдання щодо виконання завдань виробничого характеру на них не покладалися та не покладаються.

У відповідності до чинних на момент аварії на Чорнобильській АЕС нормативно-правових актів з питань Цивільної оборони, в першу чергу, Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР №1111 від 18 березня 1976 року, наказу заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР №90 від 06 червня 1975 року (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та №92 від 29 червня 1976 року (Настанова про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (сільському на сільськогосподарському об`єкті народного господарства), Розпорядження ЦО СРСР від 26 квітня 1986 року, начальника ЦО УРСР від 28 квітня 1986 року, начальника Цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної Ради народних депутатів трудящих за 1986 рік (від 29 квітня 1986 року №01, від 30 квітня 1986 року №2, від 04 травня 1986 року №16, від 19 травня 1986 року №52 та інші), Цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об`єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов`язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають малолітніх дітей.

Невоєнізовані формування Цивільної оборони, які можуть використовуватись у мирний час для боротьби з масовими лісними пожежами, ліквідації наслідків стихійних лих, великих аварій та катастроф, комплектуються особовим шляхом залучення до цих формувань в обов`язковому порядку робітників, службовців та колгоспників.

При цьому, жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов`язковості видання розпорядчого документу про залучення кожної конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони.

Отже, відповідно до норм законодавства, що діяло на момент аварії на Чорнобильській АЕС, на всіх без виключення підприємствах, установах та організаціях до складу цивільної оборони в обов`язковому порядку зараховувалось все працездатне населення.

При цьому, факт того, що позивач став інвалідом внаслідок захворювань пов`язаних з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС підтверджується наявними доказами у справі, зокрема, позивачу видано посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС категорії 1 серії НОМЕР_1 , виданого 19 липня 2011 року Держадміністрацією м. Києва.

Таким чином, приймати участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС позивач міг лише у складі Цивільної оборони незалежно від того, чи наявний конкретний перелік осіб, у якому зазначено позивача.

Факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС під сумнів не ставиться, оскільки ці обставини досліджувалися під час надання позивачу статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, І категорії (посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 19 липня 2011 року) та встановлення ІІІ групи інвалідності внаслідок профзахворювання, пов`язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Також, довідка від 03 вересня 1992 року №257, виданої НПО «Чорнобильська АЕС» позивач отримував підвищену оплату праці за роботу у зоні відчуження з 01 липня 1986 року по 01 серпня 1986 року, підтверджує зайнятість позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та отримання ним заробітної плати.

Згідно з приписами пункту 3 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року №302 (далі - Положення №302), особам з інвалідністю внаслідок війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» та нагрудний знак «Ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни».

Також, суд звертає увагу, що пунктом 10 Положення №302, встановлено, що «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Враховуючи те, що позивач має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), є учасником ліквідації наслідків на ЧАЕС, що підтверджується відповідним посвідченням та вкладкою до посвідчення, а також наявністю усіх необхідних документів, які підтверджують факт участі позивача у відповідні періоди у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, суд дійшов висновку про те, що відповідач, відмовляючи позивачу у наданні статусу інваліда війни відповідно до пункту 9 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видачі відповідного посвідчення, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією України та законодавством.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про те, що позивач відповідає вимогам, встановленим пунктом 9 частини другої статті 7 Закону «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що дає право на отримання посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни та нагрудного знака «Ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни».

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача видати позивачу «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» та нагрудний знак «Ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни», суд виходить з такого.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини право особи на суд передбачає можливість отримати не лише формальний захист (визнання і підтвердження порушених прав), але й фактичний захист (тобто дійсне й ефективне поновлення порушених прав).

За наявності визначених законом умов, обставин справи, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання прийняти рішення. Це цілком узгоджується з положеннями Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

«Ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Аналіз зазначених норм, у їх взаємозв`язку з нормами Кодексу адміністративного судочинства України, свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог адміністративного позову, як і, відповідно, зміст рішення, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.

За наведених вище обставин, суд приходить до висновку, що позовні в частині зобов`язання відповідача видати позивачу «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» та нагрудний знак «Ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни» підлягають задоволенню.

При цьому, судом приймається до уваги, що прохальна частина позовної заяви містить вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови позивачу у видачі посвідчення інваліда війни та зобов`язання відповідача видати позивачу «Посвідчення інваліда війн» та нагрудний знак «Ветеран війни - інвалід», проте, у зв`язку з набранням чинності Законом України №2249-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо виключення із законодавства України та вживання терміну «інвалід» і заміни його терміном «особа з інвалідністю» вважає за можливе задовольнити позовні вимоги шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо відмови позивачу у видачі Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни та зобов`язання видати позивачу «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» та нагрудний знак «Ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни».

Згідно з частиною першою статті 9, статтею 72, частинами першою, другою, п`ятою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати з його відшкодування позивачу не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 2, 5-11, 73-77, 90, 139, 241-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації щодо відмови ОСОБА_1 у видачі «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни».

3. Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації (; адреса: 02121, м. Київ, вул. Харківське шосе, буд. 176-г) видати ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» та нагрудний знак «Ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни».

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному статтями 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України протягом 30 днів з моменту складення повного тексту

Суддя Н.А. Добрівська