Справа № 540/113/22
Суддя: Самойлюк Г.П.
Дата ухвалення: 2022-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 540/113/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Самойлюк Г.П., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Суворовської районної у м. Херсоні ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Суворовської районної у м. Херсоні, в якій позивач просить:

визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Суворовської районної у м. Херсоні ради щодо припинення щомісячної компенсаційної виплати ОСОБА_1 відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2004 р.№558 з 18 квітня 2021 року.

зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Суворовської районної у м. Херсоні ради нарахувати та виплатити щомісячну компенсаційну виплату ОСОБА_1 відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2004 р. № 558 з 18 квітня 2021 року.

зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Суворовської районної у м. Херсоні ради здійснити відрахування Єдиного соціального внеску ОСОБА_1 за період травень - листопад 2019 року.

стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Суворовської районної у м. Херсоні ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 10 000 (десять тисяч) гри. 00 коп.

Ухвалою від 13.06.2021 р. відкрито провадження у справі та визначено, що її розгляд буде проводитись за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (ст. 262 КАС України).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є особою, яка здійснює нагляд за особою з інвалідністю I групи. Згідно Довідки від 31.01.2018р. №179 їй призначено допомогу відповідно до Постанови КМУ від 26.07.21996 року № 832 з 23.11.2017 року по 20.04.2021 року. Згідно довідки від 06.12.2021 року №1637 Позивачу призначено вказану компенсацію відповідно до Постанови КМУ № 558 від 24.04.2004 року з 28.03.2019 року по 19.04.2021 року. Однак, 18 квітня 2021 року Відповідач неправомірно припинив здійснювати вказані виплати з підстав досягнення Позивачем пенсійного віку.

Суд зазначає, що відповідачем до суду не подано відзиву на адміністративний позов.

Відповідно до ч.6 ст.162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно зі статтею 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про можливість розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 є особою, яка здійснює нагляд за особою з інвалідністю I групи, перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Суворовської районної у м. Херсоні ради.

Згідно Довідки від 31.01.2018 року №179 позивачу призначено компенсаційну виплату працездатній особі, що не працює і здійснює догляд за інвалідом І групи або особою похилого віку, що досягла 80-річного віку, відповідно до Постанови КМУ від 26.07.1996 року № 832 з 23.11.2017 року по 20.04.2021 року.

Згідно довідки від 06.12.2021 року №1637 Позивачу призначено вказану компенсацію за надання соц. послуг громадянину похилого віку, інваліду ІІ групи, дитині війни, відповідно до Постанови КМУ № 558 від 24.04.2004 року з 28.03.2019 року по 19.04.2021 року.

У квітні 2021 року Управлінням праці та соціального захисту населення Суворовської районної у м. Херсоні ради припинено здійснення вказаних виплат.

Позивач звернулася до Виконавчого комітету Суворовської районної у місті Херсоні ради, Херсонської обласної державної адміністрації Департаменту соціального захисту населення, а також до Херсонської обласної державної адміністрації Департаменту соціального розвитку з заявами про поновлення виплат позивачу.

З відповідей вбачається, що позивачу була призначена допомога відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2004 року № 558 «Про затвердження Порядку призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги» з 28.03.2019р. по 18.04.2021 року (до досягнений пенсійного віку). Припинення виплати відбулось у зв`язку із досягненням Позивачем пенсійного віку в день її народження ІНФОРМАЦІЯ_1 . Окрім того, Постанова №558, за якою позивач отримувала виплати, втратила чинність, тому їй слід звернутись знову для призначення за новою Поставою №859.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускає бездіяльність.

Закон України "Про соціальні послуги" від 17.01.2019 № 2671 -VIII (далі-Закон №2671) визначає основні організаційні та правові засади надання соціальних послуг, спрямованих на профілактику складних життєвих обставин, подолання або мінімізацію їх негативних наслідків, особам/сім`ям, які перебувають у складних життєвих обставинах.

У відповідності до пункту 17 ст. 1 Закону №2671 соціальні послуги-дії, спрямовані на профілактику складних життєвих обставин, подолання таких обставин або мінімізацію їх негативних наслідків для осіб/сімей, які в них перебувають. Особі/сім`ї можуть надаватися одна або одночасно декілька соціальних послуг. Порядок організації надання соціальних послуг затверджується Кабінетом Міністрів України.

За приписами частини 6 ст. 13 Закону №2671 фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, можуть надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг отримувачам соціальних послуг з числа членів своєї сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки та є;

1) особами з інвалідністю І групи;

2) дітьми з інвалідністю;

3) громадянами похилого віку з когнітивними порушеннями;

4) невиліковно хворими, які через порушення функцій організму не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися;

5) дітьми, яким не встановлено інвалідність, але які є хворими на тяжкі пренатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет І типу (інсулінозалежні), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дітьми, які отримали тяжку травму, потребують трансплантації органа, потребують паліативної допомоги. Перелік зазначених тяжких захворювань, розладів, травм, станів дітей, яким не встановлено інвалідність, затверджує Кабінет Міністрів України.

Згідно з ч. 7 ст. 13 Закону №2671 фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, виплачується компенсація за догляд.

29.04.2004 року постановою Кабінету Міністрів України було затверджено Порядок призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги (далі - Постанова №558, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 1 Постанови №558 непрацюючим фізичним особам, які постійно надають соціальні послуги громадянам похилого віку, особам з інвалідністю, дітям з інвалідністю, хворим, які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги (крім осіб, що обслуговуються соціальними службами), призначається щомісячна компенсаційна виплата (далі за текстом - компенсація).

Згідно з п. 2 Постанови №558 компенсація призначається, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у таких розмірах: 15 відсотків - фізичним особам, які надають соціальні послуги особам з інвалідністю І групи.

Компенсація призначається і виплачується структурним підрозділом з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві державної адміністрації, виконавчого органу міської ради за місцем проживання, перебування особи, якій надаються соціальні послуги, з дня подання фізичною особою, яка надає соціальні послуги, та особою, яка їх потребує, заяв разом з документами, зазначеними у пункті 6 цього Порядку. Структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві державної адміністрації, виконавчого органу міської ради видає заявнику розписку про прийняття заяв і документів із зазначенням дати їх прийняття. Днем подання заяв для призначення компенсації вважається день реєстрації структурним підрозділом з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві державної адміністрації, виконавчого органу міської ради заяв з необхідними документами.

23.09.2020 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 859 «Деякі питання призначення i виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі», якою визначено, що постанова від 29.04.2004 року № 558 втратила чинність.

Водночас, постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2019 року №859 було затверджено Порядок подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі (далі Порядок №859).

Цей Порядок встановлює механізм призначення і виплати компенсації за догляд (далі - компенсація), що призначається фізичній особі, яка надає cоціальні послуги з догляду без провадження підприємницької діяльності на непрофесійній основі, без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг особам із числа членів своєї сім`ї, які спільно з нею проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки та є: особами з інвалідністю I групи; дітьми з інвалідністю; громадянами похилого віку з когнітивними порушеннями; невиліковно хворими, які через порушення функцій організму не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися; дітьми, яким не встановлено інвалідність, але які є хворими на тяжкі пренатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет І типу (інсулінозалежний), гострі хронічні захворювання нирок IV ступеня, дітьми, які отримали тяжку травму, потребують трансплантації органа, потребують паліативної допомоги відповідно до переліку тяжких захворювань, розладів, травм, станів, що дають право на одержання державної допомоги на дитину, якій не встановлено інвалідність, надання такій дитині соціальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2018 №1161 (пункт 1 Постанови №859).

Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 23.09.2019 року №859 передбачено, що ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 1 січня 2020 р. для осіб, які звернуться за призначенням компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, протягом 60 календарних днів із дня опублікування цієї постанови, крім підпункту 2 пункту 7 Порядку подання та оформлення документів призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають coціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затвердженого зазначеною постановою, який набирає чинності з 1 січня 2021 року.

Відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 23.09.2019 року №859 передбачено, що фізичним особам, які надають соціальні послуги, щомісячні компенсаційні виплати, призначені відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2004 р. №558 «Про затвердження Порядку призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги» проводяться до дати призначення таким фізичним особам іншої виплати на догляд, установленої законодавством, або до 31 грудня 2022 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримувала компенсацію відповідно до вимог Постанови №558 з 28.03.2019 року.

Судом встановлено, що з 19.04.2021 року Управлінням праці та соціального захисту населення Суворовської районної у м. Херсоні припинено виплату позивачу компенсації відповідно до Постанови КМУ № 558 від 24.04.2004 року, оскільки ОСОБА_1 досягла пенсійного віку.

За правилами абз.4 п.9 Постанови КМУ № 558 від 24.04.2004 року, в редакції яка діяла на час призначення позивачу компенсації) фізична особа, яка надає соціальні послуги, у разі досягнення пенсійного віку, визначеного статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", або настання інвалідності зобов`язана в десятиденний сірок повідомити структурному підрозділу з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві державної адміністрації, виконавчого органу міської ради, який призначив компенсацію. Компенсація виплачується такій фізичній особі у новому розмірі з дня виповнення пенсійного віку або встановлення інвалідності, якщо вона у цей період надавала соціальні послуги.

Разом з тим, згідно абзацу 3 п. 1 ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" до досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

Позивач народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 та не заперечує досягнення нею пенсійного віку.

Між тим, в обґрунтування позовної заяви, ОСОБА_1 вказує, що станом на день досягнення позивачем 60 років, 19.04.2021 року, вона не мала права на пенсію за віком у зв`язку із відсутністю страхового стажу, а тому відповідач не мав права припиняти виплату компенсації за наслідками досягнення позивачем пенсійного віку.

В свою чергу, суд зазначає, що Постанова КМУ № 558 від 24.04.2004 року передбачає власне досягнення особою пенсійного віку, а не факт призначення пенсії як це передбачає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

При цьому, з дня виповнення пенсійного віку компенсація виплачується такій фізичній особі у новому розмірі, якщо вона у цей період надавала соціальні послуги.

Також суд звертає увагу, що довідкою 06.12.2021 року №1637 визначено період виплати позивачу компенсацію відповідно до Постанови КМУ № 558 від 24.04.2004 року, а саме з 28.03.2019 року по 19.04.2021 року.

Пунктом 10-1 Постанови КМУ №859 визначено, що для продовження виплати компенсації на наступний строк подаються заява про згоду надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, декларація про доходи та майновий стан (заповнюється на підставі довідок про доходи кожного члена сім`ї), документи, зазначені в абзацах шостому - дванадцятому підпункту 1 пункту 7 цього Порядку, крім копії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, висновку лікарської комісії медичного закладу щодо потреби в догляді, якщо їх видано безстроково або строк не зазначено.

Тобто, після закінчення строку виплати компенсації законодавець передбачає обов`язок звернення з відповідною заявою та документами для продовження виплати компенсації на наступний строк.

При цьому, суд звертає увагу, що позивач після закінчення строку виплати відповідної компенсації не зверталась до відповідача з заявою про поновлення виплати компенсації відповідно до пункту 10-1 Постанови КМУ №859.

Таким чином, враховуючи досягнення ОСОБА_1 пенсійного віку та відсутність звернення до відповідача з відповідною заявою про продовження виплати компенсації, суд вважає, що відповідачем правомірно припинено виплату щомісячної компенсації відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2004 року №558.

Щодо зобов`язання відповідача здійснити відрахування Єдиного соціального внеску за період травень - листопад 2019 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають, зокрема: непрацюючі працездатні особи, які здійснюють догляд за інвалідом І групи або за престарілим, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досяг 80-річного віку, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу або компенсацію відповідно до законодавства.

Згідно п. 9 ст. 11 Закону № 1058-IV особи, які отримують допомогу, надбавку або компенсацію підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню. За таких осіб органами соціального захисту населення здійснюється щомісяця сплата страхових внесків на підставі п. 2 ст. 14 Закону. Період отримання допомоги, надбавки або компенсації, за умови сплати страхових внесків, зараховується до страхового стажу.

Пунктами 1, 14 ч. 1 ст. 4 "Про збір та облік єдиного внеску на Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 8 липня 2010 року № 2464-VI (далі - Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Закон № 2464-VI) передбачено, що платниками єдиного внеску є: роботодавці - підприємства, установи, організації фізичні особи, які використовують найману працю, військові частини та органи, які виплачують грошове забезпечення, допомогу по тимчасовій непрацездатності, допомогу або компенсацію відповідно до законодавства, - для осіб, зазначених у пунктах 9-14 цієї частини; один з непрацюючих працездатних батьків, усиновителів, опікун, піклувальник, які фактично здійснюють догляд за дитиною-інвалідом, а також непрацюючі працездатні особи, які здійснюють догляд за інвалідом І групи або за престарілим, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досяг 80-річного віку, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу або компенсацію відповідно до законодавства.

Частиною 6 ст. 20 Закону № 1058-IV передбачено, що за осіб, зазначених у пунктах 8,11-14 ст. 11 цього Закону, страхові внески сплачуються в порядку і строки, визначені Кабінетом Міністрів України, за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів, коштів цільових фондів, з яких цим особам сплачуються відповідно грошове забезпечення, страхові виплати, допомога і компенсації.

Відповідно до п.п. 3, п. 1 Порядку нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за деякі категорії застрахованих осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2011 року № 178 (далі - Порядок - № 178), єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування нараховується та сплачується за одного з непрацюючих працездатних батьків, усиновителів, опікуна, піклувальника, які фактично здійснюють догляд за дитиною-інвалідом, а також за непрацюючих працездатних осіб, які здійснюють догляд за інвалідом І групи або за престарілим, який згідно з висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досяг 80-річного віку, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу або компенсацію відповідно до законодавства.

Суд зазначає що відповідно до довідок від 31.01.2018 року та №179 та від 06.12.2021 року №1637 позивач отримувала компенсаційні виплати безперервно, однак, як вбачається з індивідуальних відомостей про застраховану особу, наданої пенсійним фондом на ім`я ОСОБА_1 , за період травень - листопад 2019 року відсутні дані щодо здійснення перерахунку єдиного соціального внеску.

Між тим, суд звертає увагу, що відсутність даних про перерахунок єдиного соціального внеску за період травень - листопад 2019 року в індивідуальних відомостях про застраховану особу не свідчить про не здійснення відповідачем відповідного перерахунку.

При цьому, в матеріалах справи відсутні звернення позивача до відповідача щодо надання роз`яснень про перерахунок єдиного соціального внеску за період травень - листопад 2019 року та інші докази на підтвердження порушеного права.

Таким чином, суд вважає, що в даному випадку позовні вимоги в частині зобов`язання Управління праці та соціального захисту населення Суворовської районної у м. Херсоні ради здійснити відрахування Єдиного соціального внеску ОСОБА_1 за період травень - листопад 2019 року не підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача 10 000 грн. заподіяної моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини третьої статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, у силу статті 1173 Цивільного кодексу України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України) (пункт 57).

Вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач пов`язує з тим, що звертавшись до державних органів особисто та письмово, збиравши купу довідок, витрачавши час на ці звернення, та, окрім того, знаходити іншого доглядальника на час своєї відсутності (якому також слід було заплатити). Позивач зазнала неабияких психологічних страждань, розчарувань та незручностей.

Проте, суд зазначає про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди, оскільки жодних належних доказів її завдання не подано та нічим не підтверджено заявлену співмірність.

Крім того, суд зазначає про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди, оскільки жодних порушень прав позивача не доведено.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Враховуючи висновок суду про відмову у задоволенні позову, а також те, що позивач звільнений від плати судового збору, правові підстави для стягнення з відповідача судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10, 77, 90, 139, 242-246, 250, 251, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Суворовської районної у м. Херсоні ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя: Самойлюк Г.П.

.