Справа № 600/3931/21-а
Суддя: Маренич Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2022-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2022 р. м. Чернівці Справа № 600/3931/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маренича І.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Херсонській області про визнання дій неправомірними, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області (далі - відповідач) щодо невиплати одноразової допомоги при переїзді на роботу в іншу місцевість ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області здійснити ОСОБА_1 виплату 63060 грн. одноразової допомоги при переїзді на роботу в іншу місцевість;

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області щодо невиплати суддівської винагороди в частині доплат 30% вислугу років та 15 % за науковий ступінь за липень 2021 р. ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області здійснити ОСОБА_1 виплату суддівської винагороди в частині доплат 30% за вислугу років та 15% за науковий ступінь за липень 2021 р.

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області щодо виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року до 27 серпня 2020 року включно (за винятком днів відпустки та тимчасової непрацездатності) із застосуванням обмежень, встановлених ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік";

- зобов`язати Територіальне управління Державної Судової адміністрації України в Херсонській області здійснити ОСОБА_1 виплату недоотриманої частини суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року до 27 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки та тимчасової непрацездатності).

Ухвалою суду вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

15.12.2021 р. ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області, третя особа, яка не заявляє позовних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Херсонській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії, передано на розгляд до Херсонського окружного адміністративного суду, за територіальною підсудністю.

Позивач не погоджуючись з ухвалою про передачу на розгляд до Херсонського окружного адміністративного суду, подав апеляційну скаргу до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

01.04.2022 року постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 15.12.2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області, третя особа, яка не заявляє позовних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Херсонській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії скасовано. Справу направлено до Чернівецького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

20.04.2022 року ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду прийнято позовну заяву до розгляду за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області, третя особа, яка не заявляє позовних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Херсонській області за правилами загального позовного провадження.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у зв`язку з переведенням позивача в іншу місцевість ОСОБА_1 повинна була отримати одноразову допомогу в розмірі місячного посадового окладу. Станом на момент звернення до суду позивач вказану одноразову допомогу не отримав. Окрім того, позивач зазначає, що відповідачем в липні 2021 року не виплачено повністю суддівську винагороду, а саме : доплати в частині 30 % за вислугу років та 15 % за науковий ступінь.

Також зазначає, що нарахування та виплату суддівської винагороди відповідачем-1 здійснено за квітень-серпень 2020 року в меншому розмірі, оскільки при розрахунку суддівської винагороди в зазначений період застосовано обмеження суми суддівської винагороди 10-ти розмірами мінімальної заробітної плати, відповідно до ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Вважає зазначені вище дії відповідача протиправними посилаючись, зокрема, на рішення Конституційного Суду України від 11.03.2020 року, яким розглянуто конституційне подання Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень законів України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII, "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування" від 16.10.2019 №193-IX, "Про Вищу раду правосуддя" від 21.12.2016 №1798-VIII.

На думку позивача, Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" не відповідає нормам Конституції України, тому не може бути застосований до визначення розміру виплати суддівської винагороди.

Відповідачем-1 подано до суду відзив на адміністративний позов в обґрунтуваннях якого заперечується щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що виплата суддівської винагороди за період з період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 здійснювалась відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (в редакції Закону України №553-ІХ від 13.04.2020 "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік") та з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширення на території України коронавірусу COVID-19", згідно рішення Ради суддів України від 24.04.2020 №22. Таким чином, відповідач вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. Зазначає, що виплата одноразової допомоги не виплачувалась у зв`язку з тим, що позивачем вказана заява повинна була подаватись до голови суду, яка в свою чергу виплачується в межах кошторисних призначень за КЕКВ 2730 "Інші виплати населенню". Зазначив, що доплати до посадового окладу суддям, які не здійснюють правосуддя з 01 липня 2021 року не виплачуються, у зв`язку зі зверненням відповідача-1 до Голів місцевих судів Херсонської області про внесення змін до наказів щодо встановлення доплат до посадового окладу суддям, які не здійснюють правосуддя. У зв`язку з наведеним просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Головне управління Державної казначейської служби України у Херсонській області правом на подання пояснень не скористалось.

04.05.2022 року підготовче засідання не відбулось у зв`язку з неявкою сторін. Розгляд справи призначено на 18.05.2022 року.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду закрито підготовче провадження в адміністративні справі та призначено до розгляду по суті.

Позивач, відповідач та третя особа в судове засідання не з`явилися, явку представників не забезпечили, хоча були повідомлені про дату, час і місце судового засідання, що підтверджується звітом про направлення на електрону пошту.

Частиною 1 ст. 205 КАС України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта (ч. 9 ст. 205 КАС України).

Враховуючи приписи ст. 205 КАС України, суд вважає, що подане представником позивача клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження, а також неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, не є перешкодою для розгляду і вирішення справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду закрито підготовче провадження в адміністративні справі та призначено до розгляду по суті.

Дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне.

Як вбачається із матеріалів справи позивач працює на посаді судді Білозерського районного суду Херсонської області.

З матеріалів справи вбачається, що у період з 18.04.2020 по 28.08.2020 відповідач нараховував та виплачував позивачу суддівську винагороду відповідно до ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України", із застосуванням обмеження у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, з урахуванням, окладу, допомоги на оздоровлення, вислуги, відпустки судді, що підтверджується розрахунковими листами, які наявні в матеріалах справи.

З матеріалів справи вбачається, що за липень 2021 року позивачу не нараховано доплату за науковий ступінь та надбавку за вислугу років.

В матеріалах справи наявна відповідь на лист, відповідно до змісту якої відповідач вказує, що виплата одноразової допомоги у зв`язку з переведенням на роботу в іншу місцевість можлива лише за наявності наказу Білозерського районного суду Херсонської області про виплату такої допомоги.

Не погоджуючись з діями відповідача позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Стосовно вимог щодо визнання протиправною бездіяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області щодо невиплати суддівської винагороди в частині доплат 30% вислугу років та 15 % за науковий ступінь за липень 2021 р. ОСОБА_1 та зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області здійснити ОСОБА_1 виплату суддівської винагороди в частині доплат 30% за вислугу років та 15% за науковий ступінь за липень 2021 р., а також визнання протиправною бездіяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області щодо виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року до 27 серпня 2020 року включно (за винятком днів відпустки та тимчасової непрацездатності) із застосуванням обмежень, встановлених ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" та зобов`язання Територіального управління Державної Судової адміністрації України в Херсонській області здійснити ОСОБА_1 виплату недоотриманої частини суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року до 27 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки та тимчасової непрацездатності.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до ч. 1 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII, в редакції чинній на час виникненні спірних правовідносин) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 2 ст. 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частиною 3 ст. 135 Закону №1402-VIII встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а судді апеляційного суду 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 135 Закону №1402-VIII до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти:

1) 1,1 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб;

2) 1,2 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб;

3) 1,25 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років 15 відсотків; більше 5 років 20 відсотків; більше 10 років 30 відсотків; більше 15 років 40 відсотків; більше 20 років 50 відсотків; більше 25 років 60 відсотків; більше 30 років 70 відсотків; більше 35 років 80 відсотків посадового окладу.

Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Цілком таємно", 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Таємно", 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду (ч. 8 ст. 135 Закону №1402-VIII).

Відповідно до ч. 9 ст. 135 Закону №1402-VIII обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

У рішенні від 08.04.2016 року №4-рп/2016 у справі №1-8/2016 Конституційний Суд України зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого ч. 1 ст. 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені.

Однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 03.06.2013 року №3-рп/2013 у справі №1-2/2013 будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить ч. 1 ст. 55 Конституції України.

У рішенні від 04.12.2018 року №11-р/2018 року у справі №1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність.

Така позиція Конституційного Суду України узгоджується з положеннями Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

З огляду на зазначене видно, що законодавче регулювання питання суддівської винагороди може здійснюватися виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів", що узгоджується з приписами ч. 2 ст. 130 Конституції України, згідно з якою розмір суддівської винагороди встановлюється законом про судоустрій.

18.04.2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 №553-IX, яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено статтею 29.

Так, ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" установлено, що в квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у ч. 1 цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до ч. 2 цієї статті).

Так, з матеріалів справи встановлено, що з дня набрання чинності Законом №553-IX, тобто з 18.04.2020 року, суддівська винагорода позивача нараховувалась та виплачувалась відповідачем з урахуванням обмеження, встановленого вищезазначеними нормами ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

В той же час, рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення ч. 1, 3 ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 №294-IX зі змінами, абз. 9 п. 2 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 №553-IX.

Так, у вказаному рішенні зазначено, що при вирішенні питання щодо конституційності оспорюваних положень Закону №294-IX, Конституційний Суд України виходить із юридичної позиції, яку він неодноразово висловлював: оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абз. 8 п. 4 мотивувальної частини Рішення від 09.07.2007 року №6-рп/2007).

Крім того, виходячи з того, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України (далі - Кодекс), так само, як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями п. 1 ч. 2 ст. 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України в Рішенні від 27.02.2020 №3-р/2020 дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України (абз. 8 п.п. 2.2 п. 2 мотивувальної частини).

Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить ст. 6, ч. 2 ст. 19, ст. 130 Конституції України.

Крім того, в рішенні Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 констатовано, що юридичну визначеність необхідно розуміти через такі її складові елементи як чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування) (абз. 5 п.п. 3.2 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 23.01.2020 №1-р/2020). Установлення граничного розміру заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування), передбачене у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України (ч. 1, 3 ст. 29 Закону №294), є невизначеним щодо дії в часі та не забезпечує передбачуваності застосування цих норм права.

Відповідно до ч. 1 ст. 113 Конституції України, ч. 1 ст. 1 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Тобто, оспорюваними положеннями ст. 29 Закону №294-IX заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб органів законодавчої та судової влади поставлені в залежність від виконавчої влади.

Також, у вищезазначеному рішенні Конституційний Суд України звернув увагу на те, що згідно з Конституцією України виключно законами України визначається, зокрема, статус суддів (п. 14 ч. 1 ст. 92); незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України; вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється (ч. 1, 2 ст. 126); держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (перше речення ч. 1, ч. 2 ст. 130). Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу на недопустимість обмеження законом незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення від 24.06.1999 року №6-рп/99, від 20.03.2002 року №5-рп/2002, від 01.12.2004 року №19-рп/2004, від 11.10.2005 року №8-рп/2005, від 18.06.2007 року №4-рп/2007, від 22.05.2008 року №10-рп/2008, від 03.06.2013 року №3-рп/2013, від 19.11.2013 року №10-рп/2013, від 08.06.2016 року №4-рп/2016, від 04.12.2018 року №11-р/2018, від 18.02.2020 року №2-р/2020, від 11.03.2020 року №4-р/2020).

Конституційний Суд України дійшов висновку, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу (абз.7, 8 п.п. 4.1 п.4 мотивувальної частини Рішення від 11.03.2020 року №4-р/2020).

Водночас, Конституційний Суд України дійшов висновку, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України. Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України (п. 4.3 рішення від 28.08.2020 року №10-р/2020).

Також суд наголосив, що в силу ч. 2 ст. 130 Конституції України питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентується виключно ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що, в свою чергу, виключає можливість застосування до правовідносин стосовно суддівської винагороди норм інших законів.

Отже, обмежуючи розмір суддівської винагороди позивача шляхом застосування Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" із змінами, внесеними на підставі Закону №553-IX, відповідач, як розпорядник бюджетних коштів, вчинив дії, що порушують права та гарантії незалежності судді.

В свою чергу, доводи відповідача щодо правомірності обмеження виплати суддівської винагороди згідно Закону №553-IX, яким внесено зміни до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 року №294-IX, спростовуються наведеними вище висновками суду та суперечать правовій позиції Верховного Суду у справі №340/1916/20.

Стосовно тверджень відповідача щодо непоширення на спірні правовідносини рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020, суд зазначає, що відповідач при нарахуванні та виплаті позивачу суддівської винагороди керувався не спеціальним Законом №1402-VIII, а Законом №294-IX, який за правилами подолання колізій в законодавстві не підлягав застосуванню у цих правовідносинах.

Наявність рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 не вплинуло у даному випадку на право позивача на отримання суддівської винагороди в період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року відповідно до Закону №1402-VIII. Це рішення Конституційного Суду України постфактум констатувало неконституційність застосованих до позивача норм щодо обмеження суддівської винагороди, однак його відсутність не спростовувало викладене вище правозастосування щодо виплати суддівської винагороди.

Отже, відповідач зобов`язаний був при визначенні розміру суддівської винагороди позивачу у період з 18.04.2020 по 28.08.2020 діяти відповідно до Закону №1402-VIII, а не згідно ст. 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX), незалежно від наявності рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020.

Згідно ст. 22 Бюджетного кодексу України головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно, зокрема, Державна судова адміністрація України.

Будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України (ч. 1 ст. 23 Бюджетного кодексу України).

За правилами ч. 3, 4 ст. 148 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Державна судова адміністрація України здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів. Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Відповідач, будучи розпорядником коштів нижчого рівня, відповідно до положень ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України зобов`язаний був здійснювати фактичні видатки на виплату суддівської винагороди позивачу відповідно до положень Закону №1402-VIII, в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом, як то передбачає ст. 48 Бюджетного кодексу України.

Судом проаналізовано зміст додатків до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (із врахуванням внесених змін), внаслідок чого встановлено, що розмір витрат на оплату праці в суді, як по загальному, так і по спеціальному фондах, у зв`язку із прийняттям Закону №553-IX, не зменшувався. Доказів затвердження нових кошторисів по установі, якими зменшено розмір оплати праці суддів, відповідач та другий відповідач суду не надали.

У даному випадку мало місце не недофінансування установи у зв`язку з веденням обмеження щодо розміру суддівської винагороди, а дії відповідача, спрямовані на такі обмеження на виконання положень ст. 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX).

Отже, обмеження щодо виплати позивачу суддівської винагороди у розмірі 10 мінімальної заробітної плати з 18.04.2020 по 28.08.2020 було застосовано саме відповідачем у зв`язку з набранням чинності Закону №553-IX. Зміни до кошторисів/планів асигнувань стосовно зменшення бюджетних асигнувань на виплату суддівської винагороди згідно наведеного Закону №553-IX, відповідачем у 2020 році не вносились, що повністю спростовує доводи відповідача. В свою чергу, обмеження виплати позивачу з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року суддівської винагороди на підставі ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 №294-IX (зі змінами, внесеними Законом №553-IX) було неправомірним.

Таким чином, враховуючи вищезазначене суд вважає, що дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди в період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року включно із застосуванням обмеження, встановленого ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" із змінами та доповненнями, внесеними Законом №553-IX, а також обмеження виплати надбавки за науковий ступінь та за вислугу років у липні 2021 року не відповідають вимогам ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд враховує, що суддівська винагорода позивачу у спірний період нараховувалася відповідачем відповідно до Закону №1402-VIII, після чого на неї накладалися обмеження на підставі ст. 29 Закону №294-IX (зі змінами, внесеними Законом №553-IX). Наведена обставина не заперечувалася відповідачем.

Зважаючи на викладене вище, суд зазначає, що нарахування та виплата позивачеві суддівської винагороди із застосуванням обмеженням її розміру в період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року, а також обмеження виплати надбавки за науковий ступінь та за вислугу років у липні 2021 року по своїй суті є порушенням вимог ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що призвело до порушення прав позивача та гарантій незалежності судді, тому порушене право позивача належить поновленню шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплати невиплачену за період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року суддівської винагороди судді Білозерського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 на підставі статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", з утриманням із цієї суми передбачених законом податків, зборів та обов`язкових платежів, а також виплати позивачу надбавки за науковий ступінь та за вислугу років у липні 2021 року.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог позивача в цій частині.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області щодо невиплати одноразової допомоги при переїзді на роботу в іншу місцевість ОСОБА_1 та зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області здійснити ОСОБА_1 виплату 63060 грн. одноразової допомоги при переїзді на роботу в іншу місцевість суд зазначає наступне.

Згідно статті 12 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР "Про оплату праці" (далі - Закон № 108/95-ВР) норми оплати праці і гарантії для працівників, а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України) та іншими актами законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 120 КЗпП України, працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з переведенням, прийняттям або направленням на роботу в іншу місцевість.

Частиною другою статті 120 КЗпП України передбачено, що працівникам при переведенні їх на іншу роботу, коли це пов`язано з переїздом в іншу місцевість, виплачуються: вартість проїзду працівника і членів його сім`ї; витрати по перевезенню майна; добові за час перебування в дорозі; одноразова допомога на самого працівника і на кожного члена сім`ї, який переїжджає; заробітна плата за дні збору в дорогу і влаштування на новому місці проживання, але не більше шести днів, а також за час перебування в дорозі.

Згідно з частиною третьою статті 120 КЗпП України, працівникам, які переїжджають у зв`язку з прийомом їх (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість, виплачуються компенсації і надаються гарантії, зазначені в частині другій цієї статті, крім виплати одноразової допомоги, яка цим працівникам може бути виплачена за погодженням сторін.

Загальні положення щодо видів компенсацій та механізму їх виплати містить постанова Кабінету Міністрів України від 02.03.1998 № 255 "Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість" (далі - Постанова).

Пунктом 1 Постанови встановлено, що працівникам у зв`язку з переведенням їх на іншу роботу, якщо це пов`язано з переїздом в іншу місцевість (в інший населений пункт), зокрема, виплачуються: одноразова допомога самому працівникові - в розмірі його місячного посадового окладу (тарифної ставки) за новим місцем роботи і кожному члену сім`ї, який переїжджає, - в розмірі 25 відсотків одноразової допомоги самого працівника. Працівникам ж, які переїжджають у зв`язку саме із прийняттям їх (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість, виплачуються суми компенсації і надаються гарантії, передбачені підпунктами «а», «б», «в» і «д» цього пункту. Одноразова допомога цим працівникам може виплачуватися за погодженням сторін.

Водночас, згідно частини першої статті 151 та частини першої статті 154 Закону №1402-VIII саме відповідач є розпорядником коштів, які повинні бути виплачені позивачу.

Суд звертає увагу на те, що обставини переведення позивача на роботу у іншу місцевість не стосуються переїзду у зв`язку з прийняттям його (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість, оскільки позивач переведений на посаду судді, згідно Рішення Вищої Ради Правосуддя, і таке переведення на роботу на посаду судді не передбачає будь-якої попередньої домовленості.

При цьому, суд звертає увагу, що позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату одноразової допомоги при переїзді на роботу в іншу місцевість.

Посилання відповідача на відсутність підстав для компенсації одноразової допомоги у зв`язку з переведенням позивача на роботу в іншу місцевість, оскільки у наказі Білозерського районного суду Херсонської області від 26.03.2020 № 01-59/05 відсутні дані про виплату позивачу компенсації, суд відхиляє, оскільки право позивача на таку виплату не може ставитися в залежність від видачі наказу або розпорядження про виплату такої компенсації.

За таких обставин, суд зазначає, що вказані позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області щодо невиплати одноразової допомоги при переїзді на роботу в іншу місцевість ОСОБА_1 та зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області здійснити ОСОБА_1 виплату одноразової допомоги при переїзді на роботу в іншу місцевість в розмірі посадового окладу.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положення ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як зазначено ч. 1 ст. 77 КАС України. кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд зазначає, що відповідачами, як суб`єктами владних повноважень, не доведено правомірності своїх дій у спірних правовідносинах. Натомість, позивачем доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог позивача.

Щодо клопотання позивача про допущення до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць, висловленого у позовній заяві, суд зазначає наступне.

Так, згідно п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Отже, клопотання позивача про допущення до негайного виконання рішення суду в частині стягнення виплати суддівської винагороди у межах суми за один місяць необхідно задовольнити та допустити до негайного виконання рішення суду в частині присудження нарахування та виплати відповідачем-1 на користь позивача суддівської винагороди у межах суми за один місяць, з утриманням із цієї суми передбачених законом податків, зборів та обов`язкових платежів.

Розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області щодо невиплати одноразової допомоги при переїзді на роботу в іншу місцевість ОСОБА_1 .

3. Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області здійснити ОСОБА_1 виплату одноразової допомоги при переїзді на роботу в іншу місцевість.

4. Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області щодо невиплати суддівської винагороди в частині доплат за вислугу років та за науковий ступінь за липень 2021 р. ОСОБА_1 .

5. Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області здійснити ОСОБА_1 виплату суддівської винагороди в частині доплат за вислугу років та за науковий ступінь за липень 2021 р.

6. Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди в період з 18 квітня по 28 серпня 2020 р. у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 р. із застосуванням статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України 2020 рік".

7. Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області нарахувати та виплати невиплачену за період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року суддівську винагороду судді Білозерського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 на підставі статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", з утриманням із цієї суми передбачених законом податків, зборів та обов`язкових платежів.

8. Допустити до негайного виконання рішення суду, в частині стягнення на користь ОСОБА_1 суддівської винагороди у межах суми стягнення за один місяць.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області (вул. Перекопська, 5, м. Херсон, 73000, Код )

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Херсонській області (вул. Старообрядницька, 21, м. Херсон, 73000, Код )

Суддя І.В. Маренич