Справа № 120/953/22-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2022-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

10 серпня 2022 р. Справа № 120/953/22-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Маслоід О.С.,

за участю:

секретаря судового засідання: Пахольчак С.С.

представника позивача: Міщенко А.Г.

представника відповідача: Лозінської І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕЦБУДСТРОЙМОНТАЖ» (вул. Г.Успенського, 55, м. Вінниця, 21012)

до: Головного управління ДПС у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, б. 7, м. Вінниця, 21028)

про: визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецбудстроймонтаж» (далі - позивач) з позовною заявою до Головного управління ДПС України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 12.01.2022 року № .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідачем проведено перевірку, за результатами якої складено відповідний акт. В акті перевірки відповідач зазначив про порушення позивачем вимог Податкового кодексу України (далі ПК України), в результаті чого завищено від`ємне значення, що зараховується до складу податкового кредиту та занижено позитивне значення різниці між сумами податкового зобов`язання та кредиту. Відповідач зазначає про відсутність товару по ланцюгам постачання контрагентів позивача ТОВ «Адор Ілюміннейшн» та ТОВ «Лед Енерджі». Вказаний висновок суперечить належним первинним та іншим документам, які були надані позивачем під час проведення перевірки та до матеріалів справи. На підставі акту перевірки, відповідачем винесено спірне податкове повідомлення-рішення, яке позивач вважає протиправним, з огляду на наступне. Первинні та інші документ містять в собі інформацію про зміст господарських операцій, які фактично були виконані, у наявності був рух активів та коштів відповідно. Усі податкові накладні, виписані контрагентами позивача, відповідним чином зареєстровані у Єдиному реєстрі податкових накладних (надалі реєстр) та їх реєстрація не була зупинена. Транспортування товару було обов`язком контрагентів позивача, відповідно він не повинен мати товарно-транспортні накладні. Позивач є добросовісним платником податків та не повинен нести юридичну відповідальність за дії інших суб`єктів господарювання. Відповідач не може посилатися лише на аналіз податкової інформації без дослідження первинних документів. Це й стало причиною звернення до суду з даним позовом.

31.01.2022 року ухвалою суду було відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального провадження, підготовче засідання призначено на 22.02.2022 року.

21.02.2022 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він зазначає про необґрунтованість позовних вимог. Відповідач вказує, що згідно аналізу інформаційних баз встановлена відсутність частини товару по ланцюгу постачання та адресу позивача від його контрагентів ТОВ «Адор Ілюміннейшн» та ТОВ «Лед Енерджі». Крім цього, контрагенти не звітують з 2020 року відповідно, анульовано свідоцтво платника податку на додану вартість (далі ПДВ). Товарно транспортні накладні та інші документи щодо фактичного переміщення товарів позивачем також до перевірки не надавались. Відповідач зазначає про сумнівність господарських операцій позивача із вказаними контрагентами, що підтверджується також відсутністю інформації про використання енергоресурів, трудових ресурсів, що необхідні для здійснення господарських операцій.

22.02.2022 року до суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Згідно довідки від 22.02.2022 року підготовче засідання відкладено у зв`язку із неявкою сторін на 16.03.2022 року.

03.03.2022 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, якою підтвердив свою позицію, викладену у позові.

Цього ж дня 03.03.2022 року до суду від позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи додаткових доказів.

16.03.2022 року до суду від сторін надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

Підготовче засідання відкладено на 30.03.2022 року.

29.03.2022 року до суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Підготовче засідання відкладено на 19.04.2022 року.

У підготовчому судовому засіданні 19.04.2022 року суд з`ясовував питання, передбачені ст. 180 КАС України, відповідачем подано клопотання про допит свідка, підготовче засідання відкладено на 10.05.2022 року.

10.05.2022 року до суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Цього ж дня від позивача надійшло клопотання про виклик свідка та заява про долучення доказів до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 10.05.2022 року судом вирішувались надані сторонами клопотання, відповідач відмовився від клопотання про допит свідка, підготовче засідання відкладено на 24.05.2022 року.

23.05.2022 року до суду від відповідача надійшло клопотання по долучення доказів.

У підготовчому засіданні 24.05.2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження, справа призначена до розгляду у судовому засіданні на 31.05.2022 року.

У судовому засіданні 31.05.2022 року сторони надавали пояснення по суті спірних правовідносин, задавали запитання, судове засідання відкладено на 15.06.2022 року.

01.06.2022 року до суду від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів.

13.06.2022 року до суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

15.06.2022 року до суду від позивача надані додаткові письмові пояснення.

У судове засідання 15.06.2022 року сторони не з`явились, судове засідання відкладено на 22.06.2022 року.

У судовому засіданні 22.06.2022 року представник позивача задавав запитання відповідачеві, судове засіданні відкладено на 05.07.2020 року.

У судовому засіданні 05.07.2022 року судом було допитано свідка ОСОБА_1 , яка повідомила суду про процес здійснення господарських операцій із вказаними контрагентами та порядок отримання позивачем товарно-матеріальних цінностей від цих контрагентів на відповідні складські приміщення та на будівельні майданчики, а також щодо оприбуткування отриманих цінностей. Суд перейшов до дослідження доказів по справ у кількості 6 томів, сторони надавали пояснення у зв`язку із дослідженням доказів, судове засідання відкладено на 02.08.2022 року.

У судовому засіданні 02.08.2022 року судом закінчено дослідження доказів у справі, сторони надавали пояснення у зв`язку із дослідженням доказів, судом оголошено про закінчення з`ясування обставин у справі та перевірки їх доказами, представником позивача заявлено клопотання про оголошення перерви для підготовки до судових дебатів, судом оголошено перерву до 10.08.2022 року.

У судовому засіданні 10.08.2022 року сторони виступили у судових дебатах.

Дослідивши усі обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін по справі та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Позивач є юридичною особою, зареєстрований 08.11.2016 року за повною назвою Товариство з обмеженою відповідальністю « Мікс Лайт». У 2020 році засновниками було прийнято рішення щодо зміни найменування юридичної особи (протокол від 12.02.2020 року), державна реєстрація змін до установчих документів 13.02.2020 року.

У період з 16.11.2021 року по 24.11.2021 року відповідачем на підставі наказу «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки» № 3925 к від 15.11.2021 року було проведено перевірку з питань дотримання податкового законодавства України з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати до бюджету податку на додану вартість при декларуванні за листопад-грудень 2019 року по взаємовідносинах з ТОВ «Адор Ілюмінейшн» та ТОВ «Лед-енерджі». За результатами проведеної перевірки складено відповідний акт перевірки № 11467/02-32-07-12/40946026 від 01.12.2021 року.

Під час проведення перевірки відповідачем встановлено, що позивачем до складу податкового кредиту неправомірно включено суми ПДВ по взаємовідносинам ТОВ «Адор Ілюмінейшн», ТОВ «Лед-енерджі» за листопад, грудень 2019 року на загальну суму 4124357 грн. Згідно аналізу інформаційних баз встановлено відсутність частини товару по ланцюгу постачання позивачеві. ТОВ «Лед-енерджі», у свою чергу, придбавало товар у контрагентів і далі по ланцюгу постачання встановлено розбіжність в номенклатурі товарів під час здійснення придбання та продажу товарів, а саме обрив ланцюга постачання товарів, тобто походження товарів на адресу вказаного контрагента позивача невідомо. Крім цього, встановлено, що контрагенти контрагентів ТОВ «Лед-енерджі» відповідають критеріям ризиковості платника податку та встановлена наявність ризикових операцій. Аналогічна ситуація визначена і стосовно контрагента позивача ТОВ «Адор Ілюмінейшн». Відповідач вказує також на те, що позивачем до перевірки не надавались товарно-транспортні накладні, про що складено акт про ненадання документів № 1071 від 24.11.2021 року, та що свідчить про неможливість підтвердження фактичного перевезення товарно-матеріальних цінностей та ставить під сумнів факт перевезення. Відповідач зазначає, що необхідною умовою для віднесення до сум податкового кредиту є факт придбання товарів/послуг із метою їх використання в господарській діяльності; податковий кредит повинен бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарських операцій. Презумпція дійсності, притаманна цивільним правочинам, не може бути автоматично поширена на реальність господарських операцій. Наявність у позивача зареєстрованих податкових накладних не є безумовною підставою для віднесення, зазначених у них сум ПДВ, до складу податкового кредиту.

Згідно висновків вказаного акту перевірки виявлено порушення позивачем положень п. 198.1., 198.3 ст. 198, п. 200.1, 200.2., 200.3 ст. 200, п. 201.1., 201.10 ст. 201 ПК України, в результаті чого занижене позитивне значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду, яке сплачується до державного бюджету в сумі 4124357 грн. за грудень 2019 року; завищено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного (податкового) періоду за листопад 1523638 грн.

На вказаний акт перевірки позивачем були надані заперечення від 17.12.2021 року, які згідно висновку від 31.12.2021 року за № 17/02-32-07-12/40946026 залишені без задоволення.

На підставі вказаного акту перевірки відповідачем 12.01.2022 року прийнято податкове повідомлення-рішення № , яким позивачеві збільшено суму грошового зобов`язання з ПДВ на 4124357 грн. та застосовані штрафні (фінансові) санкції у розмірі 25% на суму 2062179 грн.

Незгода позивача із вказаним податковим повідомленням-рішенням зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Спірні правовідносини регулюються ПК України, у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

П.п. 134.1.1. п. 134.1 ст. 134 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування є, зокрема, прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Згідно п.198.1. ст. 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів та послуг.

У відповідності до вимог п. 198.3. ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку, зокрема, з придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг.

Згідно п. 200.1 ст. 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

П.200.2 ст. 200 ПК України визначено, що при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

П. 201.10 ст. 201 ПК України передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Системний аналіз наведених норм доводить, що податковий кредит це сума, на яку платник ПДВ має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу. До податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг. Сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого періоду. При позитивному значенні суми, вона підлягає сплаті до бюджету у визначені строки. На дату виникнення податкових зобов`язань, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку платник податку (продавець) зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у визначеному порядку, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений термін та надати покупцю за його вимогою. Така податкова накладна є для покупця підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Суд зазначає, що правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкового кредиту та складу витрат виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності; наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної; наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарської операції.

Позивачем до матеріалів справи на підтвердження реальності господарських операцій із вказаними контрагентами надані наступні документи.

Так, між позивачем (покупець) та ТОВ «Лед-енерджі» 04.11.2019 року був укладений договір купівлі-продажу за № 06/11/2019, згідно якого продавець передає у власність товар, а покупець приймає та оплачує його на умовах цього договору. П. 4.2. вказаного договору, зокрема, передбачено, що поставка товару здійснюється за рахунок продавця.

На виконання умов договору позивачем були надані наступні первинні та інші документи: видаткові накладні, зареєстровані у встановленому порядку податкові накладні, банківська виписка, платіжні доручення, оборотно-сальдову відомість тощо.

Між позивачем (покупець) та ТОВ «Адор Ілюмінейшн» 04.11.2019 року був укладений договір купівлі-продажу № 05/11/2019, згідно якого продавець передає у власність товар, а покупець приймає та оплачує його на умовах цього договору. П. 4.2. вказаного договору, зокрема, передбачено, що поставка товару здійснюється за рахунок продавця. Також був укладений договір купівлі-продажу № 1/2207 від 22.07.2019 року аналогічного змісту.

На виконання умов договорів позивачем були надані наступні первинні та інші документи: видаткові накладні, зареєстровані у встановленому порядку податкові накладні, банківська виписка, платіжні доручення, оборотно-сальдову відомість тощо.

До матеріалів справи позивачем також надані документи на підтвердження наявності у нього складських приміщень для зберігання, отриманого від контрагентів товарів: договір № 266 оренди індивідуально визначеного (нерухомого та іншого) майна, що є об`єктом права спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Вінницької області від 18.10.2018 року, строк дії договору до 17.09.2021 року, із відповідним актом прийому передачі майна. Також надані договори оренди вантажних транспортних засобів із відповідними додатками, які використовувались для розвантаження товарно-матеріальних цінностей, їх переміщення у просторі позивача та розміщення отриманого товару.

Суд звертає увагу на те, що за своєю суттю усе дослідження вищезазначених господарських операцій зводиться податковим органом до дослідження ланцюгів постачання товарів позивачеві, зокрема, ланцюг до фактичного постачання товарно-матеріальних цінностей позивачеві. Під час вказаного дослідження відповідачем встановлено обрив вказаних ланцюгів на контрагентах контрагентів позивача. Але з акту перевірки не вбачається неправомірних дій саме позивача під час виконання ним зазначених господарських операцій, а зазначається фактично про відсутність необхідних ресурсів контрагентів контрагентів позивача та ризиковість операцій.

В контексті визначеного, суд наголошує, що відповідно до постанови Верховного Суду від 06.02.2018 року по справі № 816/166/15-а відсутність у контрагентів позивача матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення відповідних необхідним ресурсів для виконання господарських операцій є можливим за договорами цивільно-правового характеру.

Крім того, необхідно враховувати, що законодавством України не передбачено обов`язку платника податку - позивача (одержувача товару) - вимагати від контрагента-постачальника будь-яких відомостей щодо повноти сплати ним податків за окремою операцією придбання товарів, відомостей щодо третіх осіб (постачальників у ланцюгу), перевіряти додержання чи порушення ним законодавчих приписів, а також наявність у цього контрагента умов для належного здійснення господарської діяльності, оскільки податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік певного платника податків від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, а також від господарських та виробничих можливостей контрагента. Податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку-покупця від дотримання його контрагентами податкової дисципліни та правильності ведення ними податкового або бухгалтерського обліку.

Таким чином, у разі підтвердження факту отримання товарно-матеріальних цінностей, як у даній ситуації, платник не може відповідати за порушення, допущені постачальниками, якщо не буде доведено його безпосередню участь у зловживанні цих осіб.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом у справах № 810/734/17, № 520/1536/19, № 826/14489/16, № 826/5263/14, № 2а-12436/11/2670, № 817/481/17, № 819/2737/13, а також постанові Верховного Суду від 31 березня 2020 року у справі № 200/5932/19-а.

Суд також зазначає, що у рішеннях Європейського суду з прав людини по справі «Булвес» АД проти Болгарії» (2009 рік, заява №3991/03), «Бізнес Супорт Центр» проти Болгарії» (2010 рік, заява №6689/03), «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (заява №36985/97) закріплено правило індивідуальної юридичної відповідальності.

Так у рішенні у справі «Булвес АД проти Болгарії» ЄСПЛ зазначив, що оскільки компанія-заявник у повному обсязі та вчасно виконала обов`язки з дотримання встановлених Державою членом Конвенції норм стосовно ПДВ та не мала засобів для забезпечення виконання податкових зобов`язань постачальником і не знала про невиконання останнім своїх обов`язків, вона могла правомірно очікувати отримання вигоди від застосування одного із основних правил системи оподаткування ПДВ, а саме від визнання права на податковий кредит щодо суми ПДВ, яка була сплачена постачальнику. Суд вважає, що право компанії-заявника на нарахування податкового кредиту прирівнюється щонайменше до «правомірного очікування» того, що їй буде надана можливість реалізувати своє право власності, що прирівнюється до «власності» в розумінні статті 1 Протоколу N 1 (див., з урахуванням різниці в обставинах, рішення у справах Пайн Веллі Девелопментс Лтд. та інші проти Ірландії від 29 листопада 1991, § 51, серія A N 222; С.А. Данжевіль проти Франції N 36677/97, § 48, ECHR 2002-III; Кабіне Діо і С.А. Гра Савой проти Франції (NN 49217/99 і 49218/99, § 26) від 22 липня 2003; і Аон Консей і ОСОБА_2 і Крістіан де Кларан проти Франції (N 70160/01, § 45, ECHR 2007-…).

Враховуючи своєчасне і повне виконання компанією-заявником своїх обов`язків, неможливості з її сторони забезпечити дотримання постачальником його обов`язків, Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу N 1.

З наведеного вбачається, що Європейський суд з прав людини чітко визначив правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом. Вказаний підхід до визначення недопустимості порушення майнових прав особи знайшов своє продовження у праві Європейського Союзу, зокрема, у Шостій Директиві від 17.05.1977 року № 77/388/EU щодо гармонізації законодавства держав-членів стосовно податків з обороту.

Суд також звертає увагу на те, що уся інформація, яка була використана відповідачем під час проведення перевірки є податковою інформацією стосовно юридичних осіб- контрагентів позивача. Суд зазначає, що дії контролюючого органу щодо внесення до електронної бази даних інформації, отриманої внаслідок здійснення заходів податкового контролю, є лише службовою діяльністю працівників податкового органу на виконання своїх професійних обов`язків по збиранню доказової інформації щодо наявності чи відсутності документального підтвердження даних податкового обліку платників податків, які не створюють для платника податків самостійного юридичного наслідку. Інформація, отримана податковим органом за результатами податкового контролю, використовується для інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності контролюючого органу. Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 24.10.2018 року у справі № 804/16030 (провадження № К/9901/19438/18).

Крім того, суд зважає й на те, що інформація, наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів платника податків по ланцюгах постачання, а також інформація надана іншими контролюючими органами не є належним доказом у розумінні КАС України, адже вона не ґрунтується на безпосередньому досліджені первинних документів. Більш того, такі дії не відповідають критерію юридичної значимості.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27.03.2018 року та 26.06.2018 року у справах № 816/809/17 (провадження № К/9901/1349/17) та № 826/3006/14 (провадження № К/9901/2453/18) відповідно.

Суд також наголошує на тому, що відповідачем не зазначено про наявність недоліків первинних документів, на підставі яких позивачем було здійснено віднесення сум ПДВ до податкового кредиту.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що відсутність у позивача товарно-транспортних накладних (далі ТТН) свідчить про відсутність факту перевезення товарів взагалі, з огляду на наступне.

Як вже зазначалось, згідно п. 4.2. вказаних договорів купівлі-продажу передбачено, що поставка товару здійснюється за рахунок продавця. Суд також наголошує на тому, що згідно Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року № 363 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 року за № 128/2568 можлива наявність у позивача ТТН лише у разі визначення його у вказаних документах у якості одного з учасників у здійсненні перевезення певних товарів.

Суд також наголошує на тому, що сертифікат якості це документ для підтвердження заявлених властивостей товару. Чинні нормативно-правові акти України не визначають сертифікат якості (декларацію виробника / посвідчення якості) як обов`язковий документ. Обов`язкова наявність такого сертифікату передбачена лише певної категорії товарів, зокрема, для лікарських засобів (при ввезенні їх на територію України або реалізації на ній), для злитків та порошків банківських металів, для сплавів та злитків кольорових металів (при експорті останніх). У інших випадках його можна отримувати (оформлювати) у добровільному, необов`язковому порядку, оскільки цей документ служить для продавця або виробника товару додатковою перевагою для демонстрації покупцеві відповідності товару, що продається, державним стандартам його виробництва. Обов`язок виробника видавати покупцеві сертифікат якості та нести відповідальність за невидачу такого не передбачені в жодному нормативному акті. Виробники або постачальники продукції, що не входять до в законодавчо - регульованих сферу, які готові продемонструвати безпечні та якісні властивості продукції, оформлюють підтверджуючий документ, яким може бути сертифікат відповідності, сертифікації відповідності системи управління якості, декларація відповідності, висновок санітарно-епідеміологічної експертизи, протоколи випробувань, свідоцтво про визнання та ін. Сертифікат відповідності та протоколи випробувань можуть бути видані на відповідність вимогам міжнародних, національних стандартів або технічних умов, розроблених підприємством-виробником.

До того ж сертифікати якості були надані позивачем під час проведення перевірки, що підтверджується матеріалами справи.

Суд не приймає посилання позивача на те, що надання ним податкових накладних по спірним правовідносинам та відсутність зупинення їх реєстрації у реєстрі є достатнім доказом реальності здійснення господарських операцій, з огляду на таке.

Дотримання норм цивільного або господарського права не означає автоматично реальності здійснення господарської операції». Верховний Суд неодноразово вказував на те, що, навіть якщо сама по собі угода, яка укладається підприємством, законна, це ще не означає, що виконання щодо такої угоди теж реальне.

Таким чином, фактичне виконання операції щодо угоди є самостійним предметом дослідження судом під час вирішення справи по суті. Саме господарські операції, що здійснюються в процесі здійснення господарської діяльності, відображаються в первинних документах бухгалтерського обліку та інших документах, які фіксують відповідний рух матеріальних активів і грошових коштів.

Сам факт наявності у позивача податкових накладних, виписаних від імені постачальника, не є безумовним доказом реальності господарських операцій, тоді як для податкового обліку значення має саме факт отримання товару тим контрагентом, який вказаний в первинних документах. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 06.02.2018 року у справі № 826/22154/15 (провадження № К/9901/5042/17).

Між тим, суд приймає до уваги посилання позивача щодо факту подальшої реалізації ним, отриманого від вказаних контрагентів, товару, з огляду на наступне. Матеріалами справи підтверджується, що отриманий від вказаних постачальників товар був використаний позивачем під час виконання робіт по об`єктам експлуатаційне утримання автомобільних доріг державного значення, на виконання державної програми підвищення рівня безпеки дорожнього руху в Україні щодо надання послуг з капітального ремонту, поточного середнього ремонту тощо.

Наведене повністю спростовує посилання відповідача щодо фактичної відсутності отримання позивачем товарно-матеріальних цінностей від спірних контрагентів. Зазначені документи свідчать про наявність товару та фактичний рух активів позивача платника податків, які, у свою чергу, були реалізовані ним та використанні на підставі відповідних договорів.

За таких обставин, судом було здійснено комплексне дослідження усіх складових господарських операцій за вказаними договорами купівлі-продажу. З аналізу наведених обставин, документів, інформації вбачається наявність фактичної передачі товару позивачеві, фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності; наявності у покупця належним чином складених податкових накладних; наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарських операцій, відповідно підтвердження реального здійснення (виконання) спірних господарських операцій.

При цьому суд зазначає, що при вирішення податкових спорів, суд виходить із презумпції добросовісності платника, яка резюмує економічну виправданість його дій, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності платника.

Подання платником податку до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з метою отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах.

Слід зазначити, що недобросовісність платника має бути встановлена безумовними та однозначно розтлумаченими доказами, водночас такі докази податковим органом в акті перевірки не наведено та реальність виконання господарських операцій не спростовано, як і не зазначено жодних належних доказів на підтвердження того, що визначені умови договорів не виконано.

Одночасно суд зазначає, що реальність вчинюваної господарської операції - це встановлення факту зміни руху активів чи зміни стану зобов`язань платника податку внаслідок придбання ним товарів (послуг), що використовуються таким платником у своїй господарській діяльності та висновки в акті не спростовують фактичного руху активів позивача, а відповідно до його змісту, також оплата за договорами підтверджена відповідними платіжними документами, наявними в матеріалах справи.

Як вже зазначалось, підставою для виникнення у платника права на податковий кредит з ПДВ, є факт реального здійснення операцій з придбання, у даному випадку, товарів з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Оцінка судом обставин справи базується на наданих доказах, їх належності та переконливості, в поєднанні з принципами КАС України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року справа № 200/5932/19-а (адміністративне провадження № К/9901/1002/21).

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішення має бути прийняте з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Відтак, судом не встановлено, а відповідачем не доведено, що позивач як платник податку, діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, які допускали його контрагенти та контрагенти контрагентів, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з цими підприємствами було одержання позивачем податкової вигоди. Господарська діяльність суб`єкта господарювання не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами, які на момент господарських операцій між позивачем та контрагентами, були включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Таким чином, висновки податкового органу щодо вчинення позивачем податкових правопорушень, викладених у акті перевірки, не підтверджуються матеріалами справи, є неправомірними та необґрунтованими.

Щодо правомірності застосування відповідачем штрафних (фінансових) санкцій, суд зазначає наступне.

У відповідності до вимог п. 123.2. ст.123 ПК України, згідно якої до позивача застосовані фінансові санкцій у розмірі 25%, діяння, передбачені пунктом 123.1 цієї статті, вчинені умисно, -

тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків від суми визначеного податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, завищеної суми бюджетного відшкодування.

Суд наголошує, що з урахуванням встановлення судом відсутності факту податкового правопорушення позивачем, а також відсутності доказаного умислу позивача на вчинення ним діянь, визначених п. 123.1 цієї статті, вказані штрафні санкції не підлягають застосуванню.

У контексті оцінки доводів сторін суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, спірне податкове повідомлення рішення прийняте відповідачем без додержанням вимог, передбачених ст. 2 КАС України, відповідно є неправомірним та підлягає скасуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при зверненні до суду з даною позовної заявою сплачено судовий збір в сумі 24 810 грн грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 24 810 грн.

Керуючись Конституцією України, Податковим кодексом України, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України та ст. 2, 73 - 77, 90, 241, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕЦБУДСТРОЙМОНТАЖ» до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Вінницькій області № від 12.01.2022 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Вінницькій області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕЦБУДСТРОЙМОНТАЖ» судовий збір в сумі 24 810 грн. (двадцять чотири тисячі вісімсот десять гривень).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «СПЕЦБУДСТРОЙМОНТАЖ» (вул. Г.Успенського, 55, м. Вінниця, 21012, )

Відповідач - Головне управління ДПС у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21036, )

Повний текст судового рішення складено та підписано суддею 16.08.2022 року

Суддя Маслоід Олена Степанівна