Справа № 160/3453/22
Суддя: Савченко Артур Владиславович
Дата ухвалення: 2022-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 липня 2022 року Справа № 160/3453/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Савченка А.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
15 лютого 2022 року позивачка звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із вищезазначеною позовною заявою, в якій заявлені вимоги:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області щодо не поновлення виплати їй пенсії;
- зобов`язати Головне управління ПФУ в Дніпропетровській області поновити виплату їй пенсії, починаючи з 07.10.2009 р., а також здійснювати нарахування та виплату пенсії у розмірі передбаченому діючим законодавством України на момент поновлення пенсії, з осучасненням розміру пенсійних виплат, з усіма індексаціями, перерахунками та надбавками, на визначений пенсіонером банківський рахунок у порядку передбаченому законодавством.
Позов обґрунтовано тим, що позивачка перебуває на пенсійному обліку в Головному управлінні ПФУ в Дніпропетровській області. У 1998 році вона виїхала з України до Держави Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку в посольстві України. Позивачка звернулась до Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про поновлення виплати пенсії, яку вона отримувала раніше, проте її заяву не задоволено. З посиланням на Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 позивачка зазначає, що факт її проживання за кордоном за умови наявності громадянства України не може бути підставою для відмови у виплаті належних пенсійних виплат.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.02.2022 р. вказану позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, шляхом надання оригіналу документа про сплату судового збору в розмірі 992,40 грн.
На виконання ухвали суду від 18.02.2022 р. позивачкою 18.04.2022 р. усунуті означені недоліки позовної заяви.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.04.2022 р. відкрито провадження в цій адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), а також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали.
До суду 02.06.2022 р. від Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області надійшов відзив, в якому відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що як зазначається у позовній заяві, позивачка проживала в Україні, надалі у 1998 році виїхала у Державу Ізраїль, де перебуває на консульському обліку в посольстві України, місце проживанні (реєстрації) на території України не має. Документи, які б підтверджували місце проживання (реєстрації) на території України позивачка до Головного управління не надавала. На запит стосовно виду пенсії, дати її призначення та припинення, позивачці було повідомлено, що її пенсійна справа в книгах реєстрації архівних пенсійних справ управління з 1994 р. по 1998 р. не значиться. Тож, за наявними відомостями та документами, факт призначення пенсії позивачці не підтверджено.
До суду 13.06.2022 р. від позивачки надійшла відповідь на відзив, в якому зазначено, що листом Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області повідомлено позивачку, що оскільки вона вже отримувала пенсію, тому їй необхідно надати заяву про поновлення виплати пенсії. Ця обставина також підтверджується записом у трудовій книжці ОСОБА_1 . Саме за таких обставин позивачка звернулась до Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про поновлення виплати пенсії, яку вона отримувала раніше. Також, заява ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії, яка була призначена раніше, мала форму встановлену законодавством - додаток 3 до Порядку № 22-1. Усі необхідні документи, які необхідно подати разом із заявою про поновлення пенсії, зберігаються у відповідача, що підтверджується розпискою повідомленням про прийняття документів ОСОБА_1 на особистому прийомі в сервісному центрі Управління Пенсійного фонду. Зазначає, що для поновлення пенсійних виплат особа не зобов`язана проживати (бути зареєстрованою) на території України та надавати органу Пенсійного фонду документ про таке підтвердження, а ідентифікація такої особи може здійснюватись за паспортом громадянина України для виїзду закордон.
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Частинами 5, 8 ст.262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Зважаючи на наведене та відповідно до вимог ст.ст. 257, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи та докази, проаналізувавши зміст норм матеріального, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 від 03.06.2020 р.
17 березня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління ПФУ в Дніпропетровської області із заявою про призначення пенсії за віком.
26 травня 2021 року представник позивача звернувся із запитом до Головного управління ПФУ в Дніпропетровська області, в якому просив повідомити який вид пенсії отримувала ОСОБА_1 , а також дату призначення і припинення пенсійних виплат та на підставі яких документів їй було призначено пенсію.
На запит стосовно виду пенсії, дати її призначення та припинення, ОСОБА_1 Заводським управлінням захисту населення Кам`янської міської ради листом від 31.05.2021 р. № 1270/4-6 було повідомлено, що пенсійна справа ОСОБА_1 в книгах реєстрації архівних пенсійних справ управління з 1994р. по 1998 р. не значиться.
06.08.2021 р. позивачка через свого представника звернулася через вебпортал Пенсійного фонду України до Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про поновлення виплати пенсії.
Не погодившись з відмовою у поновленні виплати пенсії, позивачка звернулась до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.
Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Право на пенсію в Україні є конституційним правом громадянина України.
Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення ст. 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003, загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами, зокрема, рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 8 Закон №1058-IV передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим законом та досягли встановленого цим законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у ст. 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону №1058-IV від 09.07.2003, виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно зі ст. 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Проте, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України.
Відповідно до п. 3.3 Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009, вказаними нормами Закону (статті 51) конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
У Рішенні Конституційним Судом зазначено, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
Після прийняття вищевказаного рішення Конституційного Суду України і на теперішній час інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийнято.
Частиною 3 ст.3 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.
Аналіз наведених правових норм дає підстав для висновку, що позивачка, проживаючи в Ізраїлі, як громадянка України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.
У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань Європейський суд з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Таким чином, Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" після набрання чинності рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р., не передбачено таких підстав для відмови у поновленні пенсії, як проживання за кордоном, зокрема, в Ізраїлі.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.07.2018 р. у справі №537/52/17, від 18.07.2018 р. у справі №263/3644/17, від 21.12.2021 р. у справі № 540/2209/19.
Відтак доводи, наведені у відзиві на позовну заяву, що позивачка не має місця проживання в Україні не свідчать про відсутність права на поновлення пенсії, у випадку, якщо вона була призначена.
Вказані доводи суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Порядком №22-1 з 30.03.2021 р. передбачено можливість подачі заяви про поновлення виплати пенсії тільки заявником.
При цьому, можливість подачі такої заяви через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України взагалі не передбачена, на відміну від інших, як то призначення, перерахунок пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший, припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання тощо.
Суд акцентує увагу, що п. 1.3 Порядку №22-1 передбачена можливість подачі ряду заяв представником заявника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, проте даний пункт не передбачає таку можливість для заяви при поновленні пенсії.
Аналіз вищевказаного свідчить про створення штучних та необґрунтованих перешкод у можливості поновлення виплати пенсії, зокрема, позивачці, яка виїхала до Держави Ізраїль, оскільки цілком зрозуміло, що вона не буде долати шлях до України для вчинення даних дій та поновлення свого конституційного права на пенсійне забезпечення.
При цьому, інших можливостей для, зокрема, електронного звернення Державою в особі Пенсійного фонду України не створено, що є недопустимим.
Так, у п.71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Суд враховує, що позивачкою надано чинний паспорт громадянина України для виїзду за кордон, що виключає будь-які сумніви, що саме ОСОБА_1 ініціює дії щодо поновлення виплати своєї пенсії.
Крім того, наразі відсутній чіткий механізм щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, а тому існуючі «загальні» норми не повинні тлумачитись Пенсійним фондом з надмірним формалізмом, зважаючи на те, що непроведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів.
Очевидним є те, що необхідність приїзду людей похилого віку, які виїхали на постійне проживання за межі України, виключно з метою особистого звернення до Пенсійного органу задля виправлення помилки, допущеної державою, є додатковим тягарем для таких осіб і не сприяє відновленню їх порушеного права.
Суд також зазначає, що у справі, яка розглядається, відповідач не наводить жодних доказів того, що:
- відповідачем або іншими суб`єктами владних повноважень України розроблялися та були прийняті акти, спрямовані на врегулювання ситуації, яка виникла після винесення рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. у справі № 25-рп/2009;
- наявна вина позивача у припиненні виплати пенсії;
- підстава, яка зумовила припинення пенсії, була правомірною (конституційною);
- існують положення закону, який зобов`язує позивачку вживати будь-які дії (подавати заяви, ініціювати позови до суду тощо) для поновлення виплати пенсії, виплата якої була їй припинена Пенсійним фондом України саме на підставі, яка в подальшому була визнана компетентним органом (Конституційним Судом України) неконституційною.
Наведе свідчить про те, що така поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонерів, які є громадянами України та проживають за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20.01.2012 р. у справі «Рисовський проти України». Очевидно, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. у справі № 25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно.
Невиконання державою покладених на неї обов`язків щодо соціального забезпечення та захисту громадян породжує масові звернення до суду з позовами про визнання неправомірними дій органів пенсійного фонду, що, серед іншого, підриває довіру громадян до належного виконання всіма суб`єктами владних повноважень своїх функції та до можливості отримати в старості з боку держави в обмін на свою трудову діяльність справедливий соціальний захист.
Також, суд бере до уваги, що Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що статті 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15.12.2017 р.) не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку поновленням виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009. Зважаючи на те, що непроведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком.
Такий висновок Великої Палати Верховного Суду є застосовним при розгляді подібних справ і щодо статей 122 та123 КАС України (у редакції, чинній з 15.12.2017 р.), які за змістом є аналогічними статтям 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15.12.2017 р.)
Частиною 2 ст. 49 Закону №1058 встановлено, що поновлення виплати пенсії здійснюється рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.
Закон №1058 встановлює, що поновлення виплати пенсії здійснюється рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.
Отже, Законом №1058 не передбачено обов`язкового звернення до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії.
Разом з тим, у випадку отримання такої заяви, відповідач повинен її належним чином розглянути.
Суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не розгляду питання про поновлення виплати позивачці та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.07.2021 р. про поновлення виплати пенсії.
Разом з тим, наявних у цій справі доказів не достатньо для беззаперечного висновку про факт призначення позивачці пенсії та її виду.
Так, суд не може прийняти доводи позивачки про те, що факт призначення їй пенсії підтверджується відповіддю відповідача (лист від 12.06.2021 р. про відмову у призначенні пенсії).
Вказаний лист не є беззеперечним доказом факту призначення пенсії та взагалі не містить даних про її вид. Зазначений лист є відповіддю на звернення позивачки та містить інформацію, що ОСОБА_1 отримувала пенсію, однак не містить посилання на джерело такої інформації, чим вона підтверджена.
Така інформація, викладена у листі від 12.06.2021 р., нівелюється протилежними твердженнями відповідача, викладеними, зокрема, у відзиві на позов.
Що стосується відмітки на першій сторінки трудової книжки ОСОБА_1 , то з неї також не можливо беззаперечно встановити факт призначення позивачці саме пенсії, а не іншого виду соціального забезпечення, та її вид.
Також, суд бере до уваги, що Заводським управлінням захисту населення Кам`янської міської ради листом від 31.05.2021 р. № 1270/4-6 повідомлено, що пенсійна справа ОСОБА_1 в книгах реєстрації архівних пенсійних справ управління з 1994р. по 1998 р. не значиться.
Відтак, суд позбавлений можливості задовольнити вимогу позивачки про призначення їй пенсії через відсутність належним та беззаперечних доказів факту призначення пенсії.
Таким чином, суд вважає, що належним способом захисту прав позивачки у цій справі є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.07.2021 р. про поновлення виплати пенсії з урахуванням висновків суду.
Суд також зауважує, що вини позивача у відсутності пенсійної справи не встановлено, то ж її відновлення є обов`язком відповідача.
Також, у постанові від 13.12.2018 р. у справі №758/7663/16-а Верховний Суд дійшов правового висновку про те, що відсутність в архіві пенсійної справи не впливає на право позивача щодо поновлення раніше призначеної пенсії, виплата якої була припинена, тому дана обставина не може бути підставою для відмови позивачу в поновленні пенсії. Щодо відсутності самої пенсійної справи на ім`я позивача, то остання має бути відновлена відповідно до вимог чинного законодавства України у зв`язку з її втратою чи знищенням.
З огляду на встановлені у справі обставини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.
Частиною 3 статті 139 КАС України передбачено, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Як свідчать матеріали справи, при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 992,40 грн., що підтверджується квитанцією від 11.04.2022 р. №7627-4435-8062-3615, а тому, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача підлягає сума судових витрат пропорційно частині задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 496,20 грн.
Керуючись ст. 72-74, 77, 241-246, 250, 255, 260-262 КАС України, суд, -
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не розгляду питання про поновлення виплати ОСОБА_1 пенсії.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.07.2021 р. про поновлення виплати пенсії з урахуванням висновків суду.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Суддя А.В. Савченко