Справа № 580/2364/22
Суддя: Алла РУДЕНКО
Дата ухвалення: 2022-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2022 року справа № 580/2364/22

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд в особі головуючого Руденко А. В., розглянувши у письмовому провадженні у спрощеному позовному провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовною заявою до військової частини НОМЕР_2, в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку із грошового забезпечення з 26.06.2020 по 03.05.2022;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.06.2020 по 03.05.2022;

- визнати протиправними дії відповідача щодо несвоєчасної виплати позивачу індексації грошового забезпечення;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою індексації грошового забезпечення відповідно до Порядку №159 з січня 2016 року по день фактичного розрахунку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що проходила військову службу у Збройних Силах України та наказом командира військової частини НОМЕР_2 №131 від 26.06.2020 була виключена зі списків частини та звільнена з військової служби. На виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 22.06.2021 по справі № 580/2349/21 відповідач 03.05.2022 провів фактичний розрахунок по індексації грошового забезпечення в сумі 83 626,38 грн. Таким чином, не провівши повного розрахунку по грошовому забезпеченню в день виключення зі списків частини, відповідач порушив ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України, якою визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу. Відповідач протиправними діями порушив ст. 117 КЗпП України, а саме обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП України. Крім того, відповідач порушив ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», якою встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Також позивач вказує, що розрахунок суми середнього заробітку нею не проводився, оскільки нарахування та виплата компенсації середнього заробітку за весь час затримки розрахунку із грошового забезпечення покладається на відповідача і належить до його компетенції.

Відповідач проти позову заперечив. 23.06.2022 надав відзив на позовну заяву, в якому в задоволенні позову просив відмовити посилаючись на те, що на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 22.06.2021 по справі № 580/2349/21 відповідач 03.05.2022 виплатив позивачу індексацію в сумі 83 626,38 грн. Вказує, що індексація не входить до складу грошового забезпечення та не є доходом у розумінні Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", тому її нарахування у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення зазначеним законом не передбачено.

Ухвалою суду від 13.06.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без виклику учасників справи.

З`ясувавши доводи учасників справи, викладені у заявах по суті, подані письмові докази, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 проходила військову службу у Збройних Силах України та наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №131 від 26.06.2020 була звільнена зі служби та виключена зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 26.06.2020.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 22.06.2021 у адміністративній справі № 580/2349/21 зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця) з урахуванням проведених виплат. Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 26.06.2020 із застосуванням березня 2018 року, як місяця з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця) та урахуванням абзаців 4, 6, пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, з урахуванням раніше виплачених сум індексації.

Відповідно до довідки Приватбанку від 04.05.2022 на рахунок позивача 03.05.2022 було зараховано 83 626,38 грн. індексації грошового забезпечення на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 22.06.2021 у справі №580/2349/21.

Вважаючи, що має право на компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою індексації грошового забезпечення, позивач звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2233-ХІІ (далі - Закон №2233-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язані із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Ч. 4 ст. 17 Конституції України передбачає, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

На виконання вказаної норми прийнято Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ).

Ч. 1 ст. 9 Закону №2011-ХІІ передбачає, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (ч. 2 вказаної статті).

Згідно ч. 4 вказаної статті грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 26.06.2018 за № 745/32197 (далі - Порядок №260).

Пунктом 1 розділу ХХХ1 Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення у разі звільнення з військової служби виплачується: військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі грошового забезпечення, передбаченого для займаної посади з дня одержання військовою частиною наказу чи письмового повідомлення про звільнення до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня здавання справ та посади (в межах установлених Міністром оборони України строків) або до дня закінчення щорічної відпустки, яка надається після здавання справ та посади.

Проте ні Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", ні іншими нормативними актами не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби.

Згідно ч. 6 ст. 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

У постанові від 16.04.2020 у справі №822/3307/17 Верховний Суд зауважував на тому, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, тому належить застосовувати норми КЗпП.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Верховний Суд неодноразово зазначав, що сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» її належить обов`язково нараховувати й виплачувати (постанови від 23 жовтня 2019 року у справі №825/1832/17, від 16 квітня 2020 року у справі №822/3307/17, від 16 вересня 2020 року у справі №815/2590/18 та інші).

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Частина перша статті 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частина друга статті 117 КЗпП України передбачає, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Судом встановлено, що позивач звільнений з військової служби 26.06.2020, а виплата індексації грошового забезпечення у сумі 83 626,38 грн. проведена відповідачем 03.05.2022 на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 22.06.2021 у справі №580/2349/21.

Отже суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передбачені частиною другою статті 117 КЗпП України.

Наслідком задоволення в адміністративному судочинстві позовних вимог є відновлення фактично порушених прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин. Суд, приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, повинен не лише вирішити позовні вимоги у відповідності до принципів верховенства права, а й обрати найбільш ефективний спосіб захисту порушеного права. Тобто такий, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду та здійснювалося примусове виконання рішення.

Належні способи захисту - це способи, які прямо передбачені законом або спеціальною нормою, аналіз якої дає змогу обрати такий спосіб захисту, який дає змогу забезпечити ви-конання її приписів.

Європейський Суд з прав людини у своїй усталеній практиці пов`язує визначення ефективного судового захисту саме з відповідним змістом заявлених позовних вимог, тобто з визначенням належного способу захисту порушених прав, свобод та інтересів особи.

Вказані правові висновки зазначені у постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 825/2845/15-а.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України і статей 1, 2 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Отже ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України чітко передбачено належний спосіб захисту порушеного права у разі затримки розрахунку при звільненні, а саме: стягнення середнього заробітку за час затримки виплати індексації грошового забезпечення при звільненні.

Разом з тим, позивач заявив позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку із грошового забезпечення з 26.06.2020 по 03.05.2022 та про зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.06.2020 по 03.05.2022.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач вказала, що розрахунок суми середнього заробітку позивачем не проводився, оскільки нарахування та виплата компенсації середнього заробітку за весь час затримки розрахунку із грошового забезпечення покладається на відповідача і належить до його компетенції.

Суд не погоджується з вказаними доводами відповідача, оскільки норми ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України передбачають відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, проте не покладають на нього обов`язку самостійно розрахувати суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і не встановлюють строк такої виплати, тому не погоджується з тим, що бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є протиправною.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.06.2020 по 03.05.2022 суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Ч. 2 вказаної статті передбачає, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повно-важень.

Згідно ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже установлюючи правило, що суд розглядає адміністративну справу в межах позовних вимог, ця норма встановлює виняток у вигляді можливості у суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного та повного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин (сторін чи третіх осіб), про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (постанови Верховного Суду від 18 травня 2018 року у справі № 826/6965/14, від 27 листопада 2018 року у справі № 807/997/16, від 15 липня 2019 року у справі № 804/14556/15, від 20 листопада 2019 року у справі № 826/9457/18, від 22 листопада 2019 року у справі № 815/4392/15, від 23 грудня 2019 року у справі № 815/3145/15, від 7 лютого 2020 року у справі № 826/11086/18, від 5 травня 2020 року у справі № 1340/4044/18, від 23 червня 2020 року у справі № 820/1545/16, від 6 серпня 2020 року у справі № 805/3147/16-а).

Водночас такі повноваження суду щодо визначення меж розгляду адміністративної справи є субсидіарними, не можуть змінювати предмет спору, а лише стосуються обсягу захисту порушеного права (постанова Верховного Суду від 7 лютого 2020 року у справі № 826/11086/18).

Принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до адміністративного суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом, не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог.

Така правова позиція відповідає аналогічній, викладеній у постанові Верховного Суду від 19.02.2019 у справі № 824/399/17-а.

Висновок про те, що суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову, зазначений у низці постанов Верховного Суду, зокрема, у постановах від 6 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 17 липня 2019 року у справі № 523/3612/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 642/6518/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18, від 6 листопада 2019 року у справах № 464/4574/15-ц, № 756/17180/14-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 697/2368/15-ц, від 4 грудня 2019 року у справі № 635/8395/15-ц, від 1 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 1 липня 2020 року у справі № 287/575/16-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц).

Згідно ч. 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні визначається в залежності від середньої заробітної плати, визначеної відповідно до Порядку Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 №100, та періоду затримки розрахунку при звільненні. Отже вказані обставини є предметом доказування у судовому засіданні.

Водночас позивач не надала до суду належних та допустимих доказів, на підставі яких суд повинен визначити розмір середнього заробітку позивача для відшкодування за час затримки, як орган, який виносить рішення по суті спору.

Враховуючи, що позивач не заявила вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у суду відсутні правові підстави вийти за межі заявлених позовних вимог, оскільки це призведе до зміни підстав та предмету позову та порушує право позивача визначати спосіб захисту порушеного права на власний розсуд.

Отже суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку із грошового забезпечення з 26.06.2020 по 03.05.2022 та зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.06.2020 по 03.05.2022 задоволенню не підлягає, оскільки позивач обрала неналежний спосіб захисту порушеного права.

Водночас суд зазначає, що позивач не позбавлена можливості захистити порушене право шляхом звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо позовної вимоги про виплату компенсації втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою індексації грошового забезпечення відповідно до Порядку №159, суд зазначає таке.

Згідно ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 № 2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) про-вадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержу-ють на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошо-вої допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встанов-лених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Отже невиплачена сума індексації грошового забезпечення вважається доходом та у разі порушення строків її виплати позивачу має бути нарахована компенсація втрати частини доходу.

Згідно з ст. 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 № 2050-III сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Тобто, необхідною ознакою при вирішенні спору, є встановлення факту нарахування доходу, про що вказано в ст. 3 цього Закону.

За змістом ст. 4 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Використане у статті 3 Закону № 2050-III формулювання, що компенсація обчислюється як добуток "нарахованого, але не виплаченого грошового доходу" за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Суд встановив, що відповідач на виконання рішення суду від 22.06.2021 у справі № 580/2349/21, яке набрало законної сили 22.11.2021, нарахував та виплатив позивачу суму індексації грошового забезпечення 03.05.2022, тобто з порушенням строків їх виплати.

Індексація є складовою заробітної плати та у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до чинного законодавства.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2021 у справі №803/1423/17.

Тому суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача у встановленому законом порядку нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою індексації грошового забезпечення за період з 26 червня 2020 року по 03 травня 2022 року.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню частково.

Згідно частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до задоволених вимог.

Отже, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп., який сплачений відповідно до квитанцій № 0.0..1 від 07.06.2022 та № 0.0..1 від 10.06.2022.

Керуючись статтями 6, 14, 139, 242-245, 255, 295, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 (АДРЕСА_2, код ЄДРПОУ НОМЕР_3) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсацію втрати частини грошового забезпечення у зв`язку з порушенням строків виплати індексації заробітної плати за період з 26 червня 2020 року по 03 травня 2022 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військову частину НОМЕР_2 (АДРЕСА_2, код ЄДРПОУ НОМЕР_3) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Алла РУДЕНКО