Справа № 120/19816/21-а
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

07 липня 2022 р. Справа № 120/19816/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Заброцької Людмили Олександрівни,

за участю:

секретаря судового засідання: Сміхульської В.В.,

представника позивача: Піпка А.М.,

представників відповідача: Мавроді Р.Ф., Авдєєва О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до: Вінницької митниці

про: визнання протиправними та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - позивач) до Вінницької митниці (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування рішення та картки відмови.

Обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивача зазначив, що ФОП ОСОБА_1 25.10.2021 уклав договір № 18 з підприємцем Байрамовим Ахатом (далі - продавець), згідно з яким продавець зобов`язується поставити, а покупець оплатити товар.

Представник позивача вказує, що для митного оформлення товару, ввезеного на підставі зазначеного договору, позивач подав до Вінницької митниці електронну митну декларацію, №UА401020/2021/060037 від 15.11.2021 та необхідний пакет документів. Митна вартість товару у вказаній декларації була визначена за першим методом, за ціною договору.

Водночас відповідачем прийнято рішення про коригування митної вартості товарів №UА401000/2021/000068/2 від 17.11.2021 та картку відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UА401020/2021/002070 від 17.11.2021.

На переконання представника позивача, приймаючи оскаржуване рішення, яким визначено митну вартість імпортованого товару, відповідачем протиправно застосовано резервний метод визначення митної вартості товарів та необґрунтовано винесено рішення про коригування митної вартості товарів та картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення, які підлягають скасуванню.

Ухвалою суду від 05.01.2022 відкрито провадження у адміністративний справі та вирішено її розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Цією ж ухвалою надано сторонам строки для подання заяв по суті справи.

25.01.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому Вінницька митниця позовні вимоги заперечує та просить відмовити у задоволенні останніх. Зокрема, зазначено, що у поданих до митного оформлення разом із ЕМД платіжних дорученнях в полі "Призначення платежу", зазначено, що оплата проведена за рахунком №18 від 25.10.2021, в той час, як до митного оформлення був поданий рахунок №18 від 30.11.2021. Також представник відповідача зауважує, що згідно цього платіжного доручення, оплата проведена раніше, ніж був виставлений рахунок, який поданий до митного оформлення разом із ЕМД, що викликає обґрунтований сумнів щодо автентичності рахунку №18 від 30.11.2021, дає привід припускати про існування ще одного рахунку (№18 від 25.10.2021) на товар задекларований в ЕМД.

Таким чином, подані до митного оформлення документи містять розбіжності/неточності та не містять всіх відомостей, що документально підтверджують числове значення заявленої митної вартості товару. Враховуючи вищевикладене, декларанту направлено лист щодо надання документів зазначених в ч. 3 ст. 53 МКУ. Однак, листом від 17.11.2021 позивач відмовився від надання додаткових документів.

02.02.2022 до суду подано відповідь на відзив, у якій представник позивача вказує на те, що відповідач не спростував доводи позовної заяви щодо незаконності і необґрунтованості оскаржуваних рішень та не довів, яким чином викладені ним обставини впливають на митну вартість товару.

17.02.2022 представником позивача подано до суду додаткові письмові пояснення ( а.с. 120 - 125 ).

Ухвалою суду від 22.03.2022 задоволено клопотання представників сторін та підготовче засідання відкладено на іншу дату, в зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та існуванням небезпеки ураження населення, зокрема, і Вінницької області, що становить загрозу прибуттю учасників процесу в судове засідання ( а.с. 136 ).

07.07.2022 представником відповідача подано до суду клопотання про долучення доказів, а саме митної декларації, та пояснення щодо визначених позивачем судових витрат за надання правової допомоги, в якому він зазначає, що вказаний в позовній заяві розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу є необгрунтованим та таким, що не відповідає складності вказаної справи.

У судовому засіданні 07.07.2022 представниками сторін надано суду спільну заяву про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті в той же день.

Усною ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання від 07.07.2022 закрито підготовче провадження у справі та, керуючись положеннями ч. 7 ст. 181 КАС України, призначено справу до розгляду по суті.

Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, з огляду на доводи, викладені у позовній заяві та додаткових письмових поясненнях.

У свою чергу, представники відповідача заперечували проти задоволення позову, посилаючись на обставини наведені у відзиві.

Заслухавши усні пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши аргументи, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

25.10.2021 між підприємцем Байрамов Ахат (продавець) та ФОП ОСОБА_1 (покупець) укладено договір №18, згідно з яким продавець зобов`язується поставити, а покупець оплатити товар, назва якого, його асортимент, комплектність та кількість вказані в Додатку № 1 - "Специфікація", яка є невід`ємною частиною цього Договору.

Відповідно до п. 3.1 вищезазначеного договору першочерговий платіж за поставку товару за даним договором здійснюється Покупцем в доларах США шляхом внесення передоплати у розмірі 50% від загальної вартості товару на рахунок Продавця. Продавець після завантаження товару і надання Покупцю товарно-транспортних накладних, експортної декларації протягом 15 робочих днів Покупець оплачує на рахунок Продавця інші 50% від загальної вартості договору.

Згідно з п. 3.2 Договору загальна вартість Договору складає 33000,00 (тридцять три тисячі) доларів США. Вартість товару є фіксованою та не підлягає зміні в односторонньому порядку (п. 3.4 Договору).

Пунктом 2.2 Договору визначено, що транспортні видатки по доставці товару до пункту призначення на умовах DAF Вінниця Туркменістан продавець бере на себе.

В специфікації № 1 від 25.10.2021 (додаток № 1 до договору № 18 від 25.10.2021) вказано: поліетиленові мішки в кількості 300000 шт. (ціна за шт. - 0,11 дол. США, загальна вартість - 33000,00 дол. США).

15.11.2021 ФОП ОСОБА_1 подано Вінницькій митниці електронну митну декларацію №UА401020/2021/060037, до якої, зокрема, додано: рахунок-фактура (інвойс) від 30.10.2021 №18, зовнішньоекономічний договір від 25.10.2021 № 18, платіжне доручення в іноземній валюті від 27.10.2021 №(MUR) 237, платіжне доручення в іноземній валюті від 27.10.2021 №(MUR) 246, калькуляція від 30.10.2021 № б/н, декларація країни відправлення від 30.10.2021 № 07514/301021/0005275.

Відповідачем прийнято рішення про коригування митної вартості товарів №UА401000/2021/000068/2 від 17.11.2021, у якому зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 337 Митного кодексу України, перевірка документів та відомостей, які подаються митному органу під час переміщення через митний кордон України, здійснюється візуально, із застосуванням інформаційних технологій шляхом проведення форматологічного контролю, контролю співставленая, контролю із застосуванням системи управління ризиками та в інші способи, передбачені МКУ. Згідно п. 5 ст. 54 МКУ митний орган має право упевнитися в достовірності або точності будь-якої заяви, документу чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості. Згідно п.2 ст. 52 МКУ декларант зобов`язаний подавати митному органу достовірні відомості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.

Так, у поданих до митного оформлення разом із ЕМД платіжних дорученнях в полі "Призначення платежу" зазначено, що оплата була проведена за рахунок № 18 від 25.10.2021., в той час, як до митного оформлення був поданий рахунок № 18 від 30.11. 2021. Також слід зауважити, що згідно платіжного доручення в іноземній валюті від 27.10.2021 № (МІЖ) 237, оплата була проведена раніше, ніж був виставлений рахунок, який поданий до митного оформлення разом із ЕМД, що викликає обґрунтований сумнів щодо автентичності рахунку № 18 від 30.11.2021, дає привід припускати про існування ще одного рахунку (№ 18 від 25.10.2021) на товар задекларований в ЕМД. Разом із тим, калькуляцією від 30.11.2021 року передбачено, що видатки з перевезення та реалізації товару у розмірі 24000 $ враховані у вартості товару. При цьому незрозуміло, які саме маються на увазі витрати з перевезення сировини під час виготовлення товару тощо, або витрати на доставку готового товару.

Таким чином, подані до митного оформлення документи містять розбіжності/неточності та не містять всіх відомостей, що документально підтверджують числове значення заявленої митної вартості товару ( а.с.58 - 59 ).

Враховуючи вищевикладене, декларанту було направлено електронне повідомлення наступного змісту: "За результатами виконання митних формальностей за МД встановлено, що вказані документи , що відповідно до п. 2 ст. 53 МКУ підтверджують заявлену митну вартість товару, містять розбіжності, а саме: в наданих платіжних дорученнях в призначенні платежу вказано, що оплата була здійснена за інвойс № 18 від 25.10.2021 року, проте до митного оформлення подано інвойс № 18 від 30.10.2021 року, на підставі вищевикладеного та на виконання вимог ч. 3 ст. 53 МКУ прошу Вас надати такі додаткові документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних з виконанням умови договору (угоди, контракту): 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; б) каталоги, специфікації, прейскуранти виробника товарів; 7) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини".

Декларант листом від 17.11.2021 № б/н відмовився від надання додаткових документів.

Враховуючи, що використані декларантом відомості для цілей визначення митної вартості не підтверджені документально, а подані до митного оформлення документи містять розбіжності та неточності, відповідно до пп. 2, 3 статті 58 МКУ застосовуються другорядні методи, зазначені у пункті 2 частини першої статті 57 МКУ. Митна вартість не може бути визначена за другорядними методами (ст. 59 та ст. 60 МКУ) по причині відсутності у митного органу інформації про ідентичні та подібні (аналогічні) товари, що були оформлені у митному відношенні. Визначити митну вартість за другорядними методами (ст. 62 МКУ) та (ст. 63 МКУ) неможливо з причини відсутності у митного органу вартісної основи для розрахунку митної вартості. Джерелом числового значення митної вартості є оформлена МД від 27.10.2021 № UA500020/2021/217856, за якою було випущено у вільний обіг товар "поліетиленові мішки, розміром 55x105 см - 110000 шт.", а саме 2,55 $ за кг.

В результаті консультації декларанту роз`яснено, що згідно з п. 3 ст. 52 МКУ він має право на випуск у вільний обіг товарів, що декларуються у разі згоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу Держмитслужби про коригування митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною митним органом Держмитслужби; у разі незгоди декларанта з рішенням митного органу Держмитслужби про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу X МКУ в розмірі, визначеному митним органом відповідно до ч. 7 ст. 55 МКУ. Також роз`яснюється право на оскарження рішення про коригування заявленої митної вартості у митному органі вищого рівня відповідно до глави 4 МКУ або до суду.

У зв`язку із прийняттям рішення №UА401000/2021/000068/2 від 17.11.2021 про коригування митної вартості товарів відповідачем сформовано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UА401020/2021/002070 від 17.11.2021.

Не погодившись з рішенням Вінницької митниці від 17.11.2021 №UА401000/2021/000068/2 про коригування митної вартості товарів та карткою відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UА401020/2021/002070 від 17.11.2021, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Митний кодекс України (далі - МК України) визначає засади організації та здійснення митної справи в Україні, регулює економічні, організаційні, правові, кадрові та соціальні аспекти діяльності митної служби України, спрямований на забезпечення захисту економічних інтересів України, створення сприятливих умов для розвитку її економіки, захисту прав та інтересів суб`єктів підприємницької діяльності та громадян, а також забезпечення додержання законодавства України з питань митної справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 246 МК України метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Згідно з ч. 1 ст. 248 МК України митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Частиною першою статті 257 МК України передбачено, що декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення.

Розділ ІІІ МК України регулює питання митної вартості товарів та методи її визначення.

Так, статтею 49 МК України встановлено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 МК України митна вартість товарів, які переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.

Згідно із статтею 57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за основним методом (тобто за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції) та другорядними: за ціною договору щодо ідентичних товарів; за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; на основі віднімання вартості; на основі додавання вартості (обчислена вартість); за резервним. Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 52 МК України заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою. Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані, зокрема, подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.

Перелік документів, які подаються декларантом для підтвердження заявленої митної вартості, визначений статтею 53 МК України, частиною першою якої обумовлено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Згідно з частиною другою зазначеної статті документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Згідно ч. 3 ст. 53 МК України, у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Частиною 4 ст. 53 МК України передбачено, що у разі якщо митний орган має обґрунтовані підстави вважати, що існуючий взаємозв`язок між продавцем і покупцем вплинув на заявлену декларантом митну вартість, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу, крім документів, зазначених у частинах другій та третій цієї статті, подає (за наявності) такі документи: 1) виписку з бухгалтерських та банківських документів покупця, що стосуються відчуження оцінюваних товарів, ідентичних та/або подібних (аналогічних) товарів на території України; 2) довідкову інформацію щодо вартості у країні-експортері товарів, що є ідентичними та/або подібними (аналогічними) оцінюваним товарам; 3) розрахунок ціни (калькуляцію).

Забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті (ч. 5 ст. 53 МК України).

Із наведених положень випливає, що митний орган має повноваження здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом. Зокрема, витребовування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товару, невідповідністю характеристик товару, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товару, порівнянням рівня заявленої митної вартості товару з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товару, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше.

Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву в правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребовування додаткових документів у декларанта та надає митному органу право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товару.

При цьому лише виявлення одного або декількох з фактів, зазначених у частині третій статті 53 МК України (подані документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, мають ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари), є підставою для витребування додаткових документів, перелік яких наведений у цій нормі. Разом з тим, витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК України.

Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07.11.2018 по справі № 826/18258/13-а, від 23.03.2020 у справі №804/4905/15.

Як вбачається із матеріалів справи, спір між сторонами виник з приводу правильності визначення декларантом митної вартості імпортованого товару "мішки поліетиленові" за основним методом за ціною договору (контракту).

Статтею 57 МК України встановлено, що визначення митної вартості товару, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний за ціною договору (контракту) щодо товару, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товару; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товару; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товару, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товару не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.

Верховний Суд у постанові від 13.07.2021 у справі № 200/6521/20-а зазначив, що основним методом визначення митної вартості товарів є метод - за ціною договору.

Обов`язок доведення митної вартості ціни товару покладається на позивача. При цьому митний орган у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, може витребувати додаткові документи.

Наявність обґрунтованих сумнівів у правильності зазначеної декларантом митної вартості товарів є імперативною умовою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.

Сумніви митниці є обґрунтованими, якщо надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Відповідно до ч. 6 ст. 54 МК України митний орган може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: 1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; 2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; 4) надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.

Наведені норми зобов`язують митницю зазначати конкретні обставини, які викликали сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності.

Разом з тим, у разі якщо під час проведення митного контролю митний орган не може аргументовано довести, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, заявлена декларантом або уповноваженою ним особою митна вартість вважається визнаною автоматично (ч. 7 ст. 54 МК України).

Відповідно до ст. 55 МК України рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається митним органом у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо митним органом у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

Прийняте митним органом письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити:

1) обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано;

2) наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом;

3) вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених частиною третьою статті 53 цього Кодексу, за умови надання яких митна вартість може бути визнана митним органом;

4) обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої митним органом, та фактів, які вплинули на таке коригування;

5) інформацію про:

а) право декларанта або уповноваженої ним особи на випуск у вільний обіг товарів, що декларуються:

- у разі згоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною митним органом;

- у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу Х цього Кодексу в розмірі, визначеному митним органом відповідно до частини сьомої цієї статті;

б) право декларанта або уповноваженої ним особи оскаржити рішення про коригування заявленої митної вартості до органу вищого рівня відповідно до глави 4 цього Кодексу або до суду.

Як встановлено із тексту рішення про коригування митної вартості товару №UА401000/2021/000068/2 від 17.11.2021, Вінницькою митницею ставиться під сумнів достовірність поданих до митного оформлення разом із ЕМД платіжного доручення від 27.10.2021 № (MUR) №237, адже в полі "Призначення платежу" зазначено, що оплата проведена за рахунком № 18 від 25.10.2021, в той час, як до митного оформлення був поданий рахунок №18 від 30.11.2021.

Перевіряючи вказані доводи, суд встановив, що відповідно до умов договору №18 від 25.10.2021, на підставі рахунку-фактури (інвойс) №18 від 25.10.2021, позивачем сплачено Продавцю по 16500 доларів США відповідно до платіжних доручень № MUR 237 від 27.10.2021 та № MUR 246 від 27.10.2021.

В подальшому продавець здійснив завантаження товару, надав покупцю товарно-транспортну накладну CMR АА №0053018 від 29.10.2021, в якій вказав рахунок-фактуру (інвойс) №18 від 30.10.2021.

Суд зазначає, що не заслуговують на увагу твердження митного органу про розбіжності у поданих до митного оформлення рахунках-фактурах щодо дати таких рахунків, оскільки рахунки фактури №18 від 25.10.2021 та №18 від 30.10.2021 є ідентичними, а декларант не несе відповідальність за правильність заповнення дати рахунку-фактури продавцем.

При цьому, суд зауважує, що митним органом не наведено аргументованих доводів, яким чином вказані розбіжності вплинули на визначення митної вартості товару та свідчать, що позивачем заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів.

Щодо тверджень відповідача, що калькуляцією від 30.11.2021 року передбачено, що видатки з перевезення та реалізації товару у розмірі 24000 $ враховані у вартості товару, при цьому, як зазначає митний орган, незрозуміло, які саме маються на увазі витрати з перевезення - сировини під час виготовлення товару тощо, або витрати на доставку готового товару, то суд вважає їх абсолютно необгрунтованими та надуманими.

Згідно з пунктом 2.2 Договору визначено, що транспортні витрати по доставці товару до пункту призначення на умовах DAF Вінниця Туркменістан продавець бере на себе.

Відтак, умови договору абсолютно чітко визначають, які саме витрати бере на себе продавець, і такі узгоджуються з інформацією наведеною в калькуляції від 30.10.2021 року.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем надано до Вінницької митниці відповідні документи, які підтверджують митну вартість товарів за митними деклараціями, у відповідності до положень ч.2 ст.53 Митного кодексу України, та які не містять розбіжностей, що могли вплинути на визначення митної вартості, оскільки надані позивачем документи містять всі відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості задекларованого товару.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову шляхом визнання протиправним і скасування рішення Вінницької митниці від 17.11.2021 №UА401000/2021/000068/2 про коригування митної вартості товарів та картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA401020/2021/002070 від 17.11.2021.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В силу приписів частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, суд приходить до переконання, що заявлений позов підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір в сумі 4540 грн. належить стягнути на користь останнього за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. 2 ст. 16 КАС України представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI).

Так, відповідно до ст. 1 цього Закону: договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п. 4); інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6); представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9).

Згідно з положеннями ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Частинами другою-третьою статті 134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно зі ст. 30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

Водночас в силу вимог ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, в тому числі витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги.

При цьому покладення обов`язку довести неспівмірність витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, не можуть нівелювати положень статті 139 КАС України щодо обставин, які враховує суд при вирішенні питання про розподіл судових, зокрема обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат.

Судом встановлено, що між ФОП ОСОБА_1 (далі - Клієнт) та адвокатським бюро "Піпко і партнери" (далі - Адвокатське бюро) укладено договір про надання правової допомоги №2 від 26.11.2021 (далі - Договір).

Згідно з пунктом 1.1 цього Договору адвокатське бюро зобов`язується надавати Клієнту правову допомогу: професійну правничу допомогу, включаючи представництво й інші види адвокатської діяльності щодо захисту прав, свобод та інтересів Клієнта в усіх органах державної влади і місцевого самоврядування, підприємствах, установах, організаціях, перед їх посадовими і службовими особами, перед фізичними особами-підприємцями і громадянами, в судах України усіх рівнів та інстанцій у справі про оскарження рішення про коригування митної вартості товарів №UА401000/2021/000068/2 від 17.11.2021 і пов`язаних з цим питань (далі - Справа), а Клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та інші платежі, визначені Договором.

Пунктом 3.1 Договору визначено, що клієнт сплачує Адвокатському бюро за надання правової допомоги гонорар в розмірі 40 (сорок) відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за одну годину участі особи, яка надає правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. За надання правової допомоги гонорар сплачується таким чином: протягом п`яти днів з часу пред`явлення Адвокатським бюро Клієнту рахунку та акту приймання-передачі наданих послуг. У разі бажання Клієнта заявити до відшкодування весь розмір гонорару він повністю сплачується ним Адвокатському бюро на стадії завершення розгляду справи (до судових дебатів) або протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення у Справі на користь Клієнта.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат Адвокатське бюро складає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

- складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

- часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

- обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

- ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В підтвердження того, що Адвокатське бюро належним чином надало Клієнту правову допомогу у Справі в цілому чи на окремих стадіях складається акт приймання-передачі наданих послуг.

На підтвердження понесених витрат представником позивача також надано акт приймання-передачі наданих послуг №1 від 29.12.2021, акт приймання-передачі наданих послуг №2 від 31.01.2022, розрахунок часу, витраченого на надання правничої допомоги від 31.01.2022 вих. №21/01/22/22/1Р, рахунок №29/11/21/2 від 29.11.2021 на суму 14528,00 грн., платіжне доручення від 24.12.2021 №2998 на суму 14528,00 грн., платіжне доручення від 01.02.2022 №247 на суму 4962 грн.

З наданого представником позивача розрахунку часу, витраченого на надання правничої допомоги (детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги) від 01.02.202 вбачається, що адвокатом надано наступні послуги:

- консультація 26.11.2021 - 30 хв.,

- адвокатський запит від 27.11.2021 - 30 хв.,

- написання позовної заяви від 30.12.2021 - 15 год. 00 хв.,

- подання відповіді на відзив від 31.01.2022 - 5 год. 00 хв.

Загальна кількість витраченого часу - 21 год.

Разом втрати на правничу допомогу адвоката у формі гонорару в період з 26.11.2021 по 31.01.2022 складають: 14528,00 + 4962,00 = 19490,00 грн.

Розрахунок вартості представник позивача провів відповідно Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" та Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" та зазначив, що її вартість складає:

- у період з 26.11.2021 по 30.12.2021 - 14528 грн. (16*(2270*0,4);

- у період з 01.01.2022 по 31.01.2022 - 4962 грн. (5*(2481*0,4).

Разом з тим, суд враховує, що предмет спору в цій справі стосується оскарження рішення митного органу про коригування митної вартості, справа не є складною, містить лише один епізод спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За змістом статті 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як зазначено у пунктах 268-269 рішення ЄСПЛ від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (див. рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), пункт 55 з подальшими посиланнями).

Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia), відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і які були дійсно необхідними.

Суд зазначає, що відповідно до положень КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат законом покладено на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, тобто, у даному випадку, на відповідача.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування іншою стороною витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Суд у позовному провадженні є арбітром, що надає оцінку тим доказам і доводам, що наводяться сторонами у справі. Тобто суд не може діяти на користь будь-якої зі сторін, що не відповідатиме основним принципам судочинства. Таким чином, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають розподілу, за клопотанням іншої сторони. Саме інша сторона зобов`язана довести неспівмірність заявлених опонентом витрат.

Суд приймає до уваги, що відповідачем надано письмові заперечення щодо визначення позивачем судових витрат, в яких представник зазначає про необгрунтованість розміру заявлених витрат на правничу допомогу та їх надмірне завищення.

Разом з тим, суд зобов`язаний оцінити рівень витрат на послуги адвоката, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, чи були вони необхідними та чи була їх сума обґрунтованою.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Відтак, беручи до уваги предмет спору, складність справи, її значення для позивача та обсяг адвокатських послуг, що був необхідним для захисту інтересів позивача в суді у зв`язку з розглядом цієї справи, суд вважає, що заявлений до відшкодування розмір витрат позивача на допомогу адвоката в сумі 19490,00 грн. є надмірним.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що, з урахуванням способу визначення представником позивача витраченого часу на надання правничої допомоги та розрахунку вартості проведеного відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" та Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік", обгрунтованим є розмір понесених позивачем витрат в сумі 6297,80 грн, виходячи з такого:

- консультація - 30 хв. - 454 грн,

- адвокатський запит - 15 хв. - 227 грн

- написання позовної заяви - 4 год. - 3632 грн.

- подання відповіді на відзив - 2 год. - 1984,80 грн

Відтак, на користь ФОП ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Вінницької митниці належить стягненню витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6297,80 грн., що відповідатиме критеріям доцільності, співмірності та розумності.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати рішення Вінницької митниці від 17.11.2021 №UА401000/2021/000068/2 про коригування митної вартості товарів та картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA401020/2021/002070 від 17.11.2021.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 4540 грн (чотири тисячі п`ятсот сорок гривень ) та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6297,80 грн ( шість тисяч двісті дев"яносто сім гривень 80 копійок ) за рахунок бюджетних асигнувань Вінницької митниці.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: Вінницька митниця (вул. Лебединського, 17, м. Вінниця, 21034, ).

Суддя Заброцька Людмила Олександрівна