Справа № 640/18114/19
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2022-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2022 року м. Київ № 640/18114/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В. І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач) із позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач, МВС України), в якому просить суд:

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України здійснити перерахунок місячного грошового забезпечення на момент її звільнення з урахуванням премій;

- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на її користь одноразову грошову допомогу з урахуванням премій, компенсацію за невикористану відпустку, відшкодування за несвоєчасну виплату одноразової грошової допомоги за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилалась на те, що відповідно до наказу МВС України № 510 о/с від 31 травня 2019 року її звільнено із органів внутрішніх справ через скорочення штатів з 05 червня 2019 року, проте при остаточному розрахунку із нею при звільненні відповідачем було порушено норми статті 116 КЗпП України.

Позивач вважає, оскільки її звільнено із органів внутрішніх справ з 05 червня 2019 року, її заява від 21 травня 2019 року з реквізитами для перерахування коштів надійшла до канцелярії Департаменту фінансово-облікової політики МВС України 06 червня 2019 року, а розрахунок із нею проведено лише 21 червня 2019 року, то відповідач затримав проведення остаточного розрахунку, відтак повинен сплатити відшкодування за несвоєчасну виплату одноразової грошової допомоги за весь час затримки по день її фактичної виплати.

Водночас, позивач стверджувала, що до її грошового забезпечення, з якого обраховується одноразова грошова допомога при звільнені, відповідачем протиправно не було включено премії, у зв`язку із чим виплата цієї допомоги була проведена у значно меншому розмірі за належний.

Також, позивач зазначала, що при звільненні їй не виплачено грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки за 2018 та 2019 роки.

У зв`язку із наявною заборгованістю позивач звернулася із позовом до суду.

Ухвалою суду від 30 вересня 2019 року відкрито провадження у справі № 640/18114/19, визначено здійснювати її розгляд суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), або заяву про визнання позову.

Ухвалою суду від 30 жовтня 2019 року задоволено клопотання представника МВС України Какоркіної З.М. про продовження строку для подання відзиву, надано десять днів з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на адміністративний позов.

Відповідач, скориставшись своїм правом, 04 листопада 2019 року надав до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , у якому позовні вимоги не визнав у повному обсязі та просив суд про відмову у їх задоволені. Також у цей же день відповідачем подано клопотання про вихід із спрощеного провадження.

Необхідність відмови в частині вимог щодо нарахування премії позивачу у своєму відзиві відповідач обґрунтував тим, що остання перебувала у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, відтак не мала підстав для отримання грошового забезпечення у цей період, як і не мала підстав для встановлення та отримання премії, оскільки на службу вона не виходила, обов`язків не виконувала та не здійснювала особистого внеску в загальний результат служби.

Обґрунтовуючи необхідність відмови у виплаті позивачу компенсації за невикористану відпустку за 2018 рік відповідач посилався на те, що пунктом 56 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114 було передбачено компенсацію особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, лише за відпустку, невикористану у році звільнення.

У той же час, обґрунтовуючи необхідність відмови у виплаті позивачу компенсації не використано відпустки на 2019 рік, відповідач посилався на те, що основні нормативно-правові акти, які регламентували умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, у томі числі і виплату компенсації за невикористану відпустку, зокрема, постанова КМУ від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та наказ МВС України від 31 грудня 2007 року № 499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», втратили чинність.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з МВС України на її користь відшкодування за несвоєчасну виплату одноразової грошової допомоги відповідач посилався на те, що він як юридична установа здійснював свої видатки в межах асигнувань, затверджених кошторисом через Державну казначейську службу України та керувався вимогами Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобов`язань розпорядників бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 02 березня 2012сроку № 309, відповідно до якого розпорядники бюджетних коштів з дати отримання фінансового зобов`язання здійснюють реєстрацію таких зобов`язань в органах Державної казначейської служби протягом 7 робочих днів.

Крім того, відповідач наголошував, що посилання позивача на статті 116, 117 КЗпП України як на підставу для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку є необґрунтованим, оскільки пріоритетними є норми спеціального законодавства, зокрема Закону України «Про Національну поліцію» та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМ УРСР від 29 липня 1991 року № 114, якими порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні працівника з органів внутрішніх справ не врегульовано.

В обґрунтування поданого клопотання про вихід із спрощеного провадження зазначено про право сторін судового процесу заявити таке клопотання з огляду на вид позовних вимог, необхідність детального дослідження доказів, які стали підставою для позову та важливість значення прийнятого рішення для сторін.

Суд, розглянувши клопотання, вважає такі доводи відповідача необґрунтованими та зазначає, що законодавець чітко визначив, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, перелічених у частині четвертій статті 12 КАС України та частині 4 статті 257 КАС України. При цьому, спрощене позовне провадження передбачено законодавцем для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Предмет спору у даній справі не віднесений до категорій, перелічених у частині четвертій статті 12 КАС України та частині четвертій статті 257 КАС України, а характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Крім того, законодавець не пов`язує законність та обґрунтованість судового рішення з викликом сторін у судове засідання. Доводи сторін щодо предмету спору, викладені в позовній заяві та відзиві на адміністративний позов, будуть досліджені судом при ухваленні судового рішення за наслідками судового розгляду справи.

Згідно з частиною третьою статті 241 КАС України судовий розгляд у суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, дійшов наступних висновків.

Обставини, встановлені судом:

Як вбачається із матеріалів справи, згідно з наказом № 984о/с від 02 червня 2014 року з 24 квітня 2014 року ОСОБА_1 проходила службу у відділі громадської безпеки Управління транспортної міліції МВС України на посаді старшого інспектора (обставина, встановлена рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2019 року).

Згідно із наказом МВС України від 10 грудня 2014 року № 2561 о/с відповідно до статті 17 Закону України «Про відпустки» ОСОБА_1 надано оплачувану відпустку у зв`язку із вагітністю та пологами з 20 листопада 2014 року по 25 березня 2015 року.

Згідно із наказом МВС України від 03 квітня 2015 року № 589 о/с відповідно до статті 18 Закону України «Про відпустки» ОСОБА_1 надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку з 26 квітня 2015 року по 20 січня 2018 року.

Наказом МВС України від 06 листопада 2015 року № 2356 о/с ОСОБА_1 згідно із пунктами 10, 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовими і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 06 листопада 2015 року звільнено у запас Збройних Сил за п. 64 «з» (у зв`язку із переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (організації).

Вважаючи звільнення протиправним, позивач звернулася до суду із адміністративним позовом до МВС України та Головного управління Національної поліції в м. Києві.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю: визнано протиправним та скасовано наказ МВС України від 06 листопада 2015 року № 2356 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 із займаної посади; поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора відділу громадської безпеки Управління транспортної міліції МВС України з 06 листопада 2015 року.

Згідно із наказом МВС України від 24 квітня 2019 року № 383 о/с ОСОБА_1 поновлено на посаді старшого інспектора відділу громадської безпеки Управління транспортної міліції МВС України з 06 листопада 2015 року.

Згідно із наказом МВС України від 31 травня 2019 року № 510 о/с ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ за п. 64 «г» (через скорочення штатів - у зв`язку із відсутністю можливості подальшого використання на службі) зі скороченим терміном попередження на підставі рапорту ОСОБА_1 від 23 травня 2019 року та встановлено, що вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні для виплати надбавки за вислугу років та одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби складає 12 років 10 місяців 29 днів.

Заява ОСОБА_1 з наданням реквізитів її рахунку для перерахування коштів від 21 травня 2019 року надійшла до канцелярії Департаменту фінансово-облікової політики МВС України 06 червня 2019 року.

Платіжним дорученням № 1007 від 19 червня 2019 року на картковий рахунок ОСОБА_1 після утримання податків і зборів перераховано кошти у сумі 14 189, 91 гривна, які згідно з відміткою Державної казначейської служби України проведено банком 21 червня 2019 року.

Отже, виплата позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 14 189,91 гривна здійснена відповідачем не у день звільнення ОСОБА_1 зі служби в органах внутрішніх справ та не пізніше наступного дня після отримання заяви.

Листом від 04 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до МВС України із вимогою щодо надання їй довідки - розрахунку, за якою здійснено несвоєчасний розрахунок з виплати одноразової грошової допомоги.

У відповідь листом МВС України від 26 липня 2019 року № 15/4-В-348 ОСОБА_1 повідомлено, що розмір її одноразової грошової допомоги при звільненні обрахований на підставі зазначеної вислуги років, а також розміру місячного грошового забезпечення на момент звільнення, який складав 2 401,00 гривень, а саме: оклад - 950,00; оклад за спеціальне звання - 120,00; надбавка за вислугу років 20 % - 214,00; надбавка ОВЗ 50 % - 642,00; надбавка ОРД 50 % - 475,00. Також повідомлено, що виплата проведена з додержання строків, визначених Порядком реєстрації та обліку бюджетних зобов`язань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02 березня 2012 року № 309.

Листом від 10 вересня 2019 року позивач повторно звернулася до МВС України, в якому просила здійснити перерахунок грошового забезпечення з урахуванням премії, невикористаної відпустки, а також виплатити компенсацію за несвоєчасно проведений розрахунок.

Своєю чергою, листом від 10 жовтня 2019 року № 15/4-В-479 МВС України повідомило ОСОБА_1 про відсутність правових підстав для задоволення її вимог.

Вважаючи відмову МВС України протиправною, позивач з метою захисту своїх охоронюваних законом прав та інтересів звернулася із даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із того, що відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Правовідносини, пов`язані з проходженням та звільненням з публічної служби в органах внутрішніх справ, на момент зарахування позивача до органів внутрішніх справ регулювались Законом України «Про міліцію», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 та іншими нормативно-правовими актами, які були чинними.

Відповідно до статті 18 Закону України № 565-XII від 20 грудня 1990 року «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 10 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення), особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Пунктом 17 наведеного Положення встановлено, що вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Проте, у подальшому, 02 липня 2015 року Верховною Радою України прийнято Закон України № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII, який опубліковано 06 серпня 2015 року та набрав чинності 07 листопада 2015 року. Відповідно до розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII він набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім:1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

Щодо поліцейських підрозділів патрульної поліції в місті Києві цей Закон набирає чинності з дня його опублікування. Щодо поліцейських підрозділів патрульної поліції в містах Одесі та Львові цей Закон набирає чинності з 20 серпня 2015 року (п.1). У той же час, відповідно до пункту 4 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Таким чином, враховуючи, що спірні правовідносини стосуються періоду 2018-2019 років, Національна поліція України має завдання і функції, подібні до тих, що раніше мала міліція в Україні, а також те, що органи Національної поліції згідно з чинним законодавством віднесені до правоохоронних органів (п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів»), застосуванню підлягають норми, що регулюють правові засади організації та діяльності Національної поліції України.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з МВС України на користь ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги з урахуванням премій, суд враховує таке.

Відповідно до пункту 2 постанови КМ України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ. Ця норма є бланкетною та обумовлює існування спеціального нормативно-правового акта для унормування порядку (механізму) нарахування і виплати грошового забезпечення поліцейським.

Такий Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ від 06 квітня 2016 року № 260, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за № 6 69/28799 (далі - Порядок № 260).

Відповідно до пункту 2 вказаного наказу Порядок № 260 набирає чинності з дня його офіційного опублікування та застосовується з дня набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Відповідно до частини сьомої статті 15 Закону України «Про центральні органи влади» накази міністерства, які є нормативно-правовими актами і пройшли державну реєстрацію, набирають чинності з дня офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими актами, але не раніше дня офіційного опублікування.

Порядок № 260 був опублікований та, відповідно, набрав чинності - 27 травня 2016 року (Офіційний вісник України № 39).

Відповідно до пункту третього Розділу I Порядку № 260 грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.

До складу грошового забезпечення входять:

1) посадовий оклад;

2) оклад за спеціальним званням;

3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер);

4) премії;

5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Своєю чергою, відповідно до пункту 12 Розділу I того ж Порядку керівники органів поліції мають право преміювати поліцейських відповідно до особливостей проходження служби та особистого внеску поліцейського в загальні результати служби з урахуванням специфіки і особливостей виконання покладених на нього завдань та в межах асигнувань, затверджених на грошове забезпечення для утримання Національної поліції України.

Розміри премії встановлюються за рішенням керівників органів поліції відповідно до затверджених ними положень про преміювання та наявного фонду грошового забезпечення.

Рішення керівників органів поліції про преміювання оформлюється наказом, який видається до 25 числа кожного місяця, згідно із затвердженим положенням про преміювання та на підставі списків керівників структурних або відокремлених підрозділів органу поліції. Рішення керівників органів поліції про преміювання заступників керівника органу поліції, керівників структурних підрозділів та відокремлених структурних підрозділів здійснюється на підставі наказу.

Залежно від виконання показників преміювання (у тому числі успішного виконання службових обов`язків, допущення проступків, застосування до поліцейських дисциплінарного стягнення в установленому законодавством порядку), які можуть впливати на розмір премії, до наказу про преміювання за відповідний місяць можуть уноситися відповідні зміни та проводитися перерахунок премії на підставі мотивованого рапорта (звернення) керівника.

Нарахування премії проводиться у відсотках до грошового забезпечення, яке складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер). Виплата премій поліцейським здійснюється за наказами керівників органів поліції. Виплата премії проводиться щомісяця за поточний місяць разом з виплатою грошового забезпечення.

Зважаючи на те, що з часу поновлення на роботі та до звільнення з органів внутрішніх справ позивач на службу не виходила, обов`язків не виконувала, керівництвом не приймалося рішення оформлене наказом щодо преміювання ОСОБА_1 , відповідно, премія їй не встановлювалася, відтак правові підстави для розрахунку одноразової допомоги при звільненні зі служби урахуванням премії - відсутні.

Таким чином, суд приходить до висновку щодо необхідності відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з МВС України на її користь одноразової грошової допомоги з урахуванням премій.

Щодо питання виплати позивачу компенсації невикористаної відпустки за 2018 та 2019 роки та нормативно-правове урегулювання спірних правовідносин, суд виходить з такого.

З матеріалів адміністративної справи встановлено та не заперечувалось відповідачем, що позивачу не було компенсовано невикористані відпустки за 2018 та 2019 роки. При цьому, відмовляючи у проведенні компенсації, відповідач керувався пунктом 56 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114, в якому передбачено, що особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачувалась грошова компенсація відповідно до законодавства (роком звільнення позивача є 2019 рік), а також стверджував про відсутність будь-яких нормативно-правових актів, які б регулювали умови нарахування та виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, у тому числі виплату компенсації за невикористану відпустку.

Проте, у справі, що розглядається, питання виплати позивачу компенсації невикористаної відпустки стосується періоду 2018, 2019 років, тобто у період, в який набрав чинності саме спеціальний нормативно-правовий акт - Порядок № 260 (з 27 травня 2016 року).

Ураховуючи те, що у 2018, 2019 роках, а також на момент звільнення позивача зі служби в органах внутрішніх справ - 31 травня 2019 року, норми спеціального нормативно-правового акта набрали законної сили, суд вважає необґрунтованими посилання відповідача на відсутність нормативно - правових актів, що урегульовують спірні правовідносини.

Відповідно до частини десятої статті 93 Закону № 580-VIІI за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Абзацом 8 пункту восьмого Порядку № 260 передбачено, що виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення. Відповідно до частин першої-третьої статті 93 Закону № 580-VIІI тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас, надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року. Відтак, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з працівником, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Водночас, суд наголошує, що кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення (абз. 8 п. 8 Порядку № 260).

Тобто, обов`язковою передумовою для виплати поліцейському компенсації за невикористану відпуску є визначення кількості днів невикористаної відпустки в наказі про звільнення.

В даному випадку, відповідачем в наказі про звільнення від 31 травня 2019 року № 510 о/с відомості щодо кількості днів невикористаної відпустки за 2018 та 2019 роки не зазначено.

При цьому, суд зазначає, що позивач у встановленому порядку наказ про звільнення від 31 травня 2019 року № 510 о/с, який є актом індивідуальної дії та на підставі якого фінансовим відділом проводиться виплата коштів, не оскаржив, доказів протилежного суду не надано.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність протиправної бездіяльності з боку відповідача у питанні виплати компенсації за невикористану відпустку за 2018, 2019 роки, оскільки відповідачем в наказі про звільнення позивача не було визначено кількість днів невикористаної відпустки, за які повинна бути виплачена компенсація, а позивач, своєю чергою, з таким наказом погодився, оскільки не оскаржив його.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що без внесення відповідних змін до наказу про звільнення, вимога про стягнення з відповідача грошової компенсації за невикористану відпустку є передчасною та такою, що суперечить законодавчо закріпленій процедурі проведення таких виплат, що узгоджується з приписами пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260.

Таким чином, суд приходить до висновку щодо необхідності відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з МВС України на її користь компенсації невикористаної відпустки за 2018 та 2019 роки.

Щодо питання застосування відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, суд зауважує, що її застосування регулюється статтею 117 КЗпП України.

Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно зі статтею 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Тобто, виходячи з наведених вимог Закону, усі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі ж невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Суд погоджується із відповідачем у тому, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового заперечення.

Як зазналося вище, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

При розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.

Оскільки загальною нормою КЗпП України прямо передбачено відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, а спеціальним законодавством взагалі це питання не врегульоване, в даному випадку слід застосувати норми КЗпП України.

При цьому, одноразова грошова допомога при звільненні не входить до складу грошового забезпечення. Проте, передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення. При цьому, така допомога виплачується особам, які «звільняються» зі служби. Отже, допомога при звільненні має бути виплачена не пізніше дня звільнення зі служби. Непроведення з вини відповідача виплати одноразової грошової допомоги у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постановах від 29 січня 2020 року в справі № 440/4332/18, від 13 лютого 2020 року в справі №809/698/16, від 06 березня 2020 року в справі № 1240/2162/18, від 27 квітня 2020 року в справі № 812/639/18.

Зважаючи на викладене суд вважає помилковими доводи відповідача про те, що норми статей 117 КЗпП України не розповсюджуються на спірні правовідносини.

Судом встановлено, що позивача звільнено з органів внутрішніх справ з 05 червня 2019 року, заява позивача від 21 травня 2019 року з наданням реквізитів рахунку для перерахування коштів надійшла до канцелярії Департаменту фінансово-облікової політики МВС України 06 червня 2019 року, тоді як фактичний розрахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні відповідачем проведено лише 21 червня 2029 року, тобто із затримкою на 15 днів.

При цьому, позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку, однак цю заяву залишено відповідачем без задоволення.

Посилання відповідача у відповіді на заяву позивача як на підставу правомірності своїх дій на те, що розпорядники бюджетних коштів здійснюють реєстрацію фінансового зобов`язання в органах Державної казначейської служби України протягом 7 робочих днів з дати отримання такого зобов`язання відповідно до вимог Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобов`язань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України, який затверджено наказом Міністерства фінансів України від 03 березня 2012 № 309 (далі - Порядок), є безпідставними, позаяк зміст положень даного Порядку не може суперечити вимогам Закону та не може бути підставою для не проведення розрахунку при звільненні та не виплати особі гарантованих виплат.

Таким чином, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги у частині стягнення компенсації за несвоєчасну виплату одноразової грошової допомоги за весь час затримки по день фактичного розрахунку, підлягають задоволенню.

Водночас, щодо розміру стягнення компенсації за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає таке.

Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння сплати прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримай цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Така позиція відповідає усталеній практиці Верховного Суду, відповідно до якої суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за затримку компенсації при розрахунку, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню.

Таким чином, для повного і належного захисту порушених прав та інтересів позивача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог і не стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 відшкодування за несвоєчасну виплату одноразової грошової допомоги за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а стягнути з відповідача конкретну суму компенсації.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Абзацом 3 пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Згідно із наданим відповідачем розрахунком розмір місячного грошового забезпечення на момент звільнення ОСОБА_1 із органів внутрішніх справ становив 2 401 гривну. Відповідно протягом 2 місяців, що передували місяцю звільнення зі служби, позивачу підлягала нарахуванню та виплаті за квітень-березень 2019 року 4 801 гривна.

Сукупна кількість календарних днів за цей період складає 61 день.

Таким чином середньоденне грошове забезпечення позивача складає 78,70 гривень (4 801 грн. : 61 календарний день = 78,70 грн.).

Затримка розрахунку при звільненні становить 15 календарних днів (період з 07.06. до 21.06.2021).

Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 1 180, 5 грн. (середньоденне грошове забезпечення 78,70 грн. х 15 календарних днів).

Водночас, суд звертає увагу на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), згідно з якими встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Тому ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин. Суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У справі, яка розглядається:

- розмір простроченої заборгованості склав 14 189, 91 гривень;

- період затримки виплати з 07.06 2019 (перший день після отримання заяви позивача з реквізитами рахунку для проведення виплати) по 21.06.2019 (день фактичного отримання розрахунку) склав 15 днів;

- не виплата компенсації пов`язана з таким: відповідач проводив розрахунок у межах строку, передбаченого Порядком реєстрації та обліку бюджетних зобов`язань розпорядників бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 02 березня 2012сроку № 309, згідно з яким розпорядники бюджетних коштів з дати отримання фінансового зобов`язання здійснюють реєстрацію таких зобов`язань в органах Державної казначейської служби протягом 7 робочих днів;

- про ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивач у позовній заяві не зазначила;

- згідно з інформаціє, наданою у листі МВС України від 26 червня 2019 року № 15/4-В-348, розмір місячного грошового забезпечення на момент звільнення позивача - 2 401, 00 гривна;

- середньоденний розмір, вирахуваний відповідно до Порядку № 100 - 78,70 гривень (4 801 грн./61 день);

- суд враховує, що позивачем не було заявлено до стягнення конкретну суму грошової компенсації; суттю цієї виплати є компенсаційний характер, а не основний; позивач у позовній заяві не навела та не підтвердила майнових втрат за період затримки;

- суд вважає співмірною і справедливою суму в розмірі 1 158, 5 гривень (78,70 гривень х 15 днів), тому вимогу про стягнення з відповідача коштів належить задовольнити у цій частині.

Відповідно до положень статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 9, статей 73, 74, 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з положеннями статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На думку суду, відповідачем доведено необґрунтованість вимог позивача щодо порушення її прав та інтересів в частині невиплати одноразової грошової допомоги з урахуванням премії, а також компенсації за невикористану відпустку.

Водночас суд вважає, що відмовляючи ОСОБА_1 у виплаті компенсації за затримку розрахунку, відповідач діяв поза межами повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, необґрунтовано, упереджено, недобросовісно, та нерозсудливо.

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд дійшов до переконання про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Зважаючи на те, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» та не надала доказів понесення інших судових витрат, то підстави для їх розподілу відсутні.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 9, 14, 72-77, 90,139, 143, 241- 243, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Міністерства внутрішніх справ України (01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10, ) про зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 відшкодування за несвоєчасну виплату одноразової грошової допомоги за весь час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 1 158, 5 гривень.

В решті позовних вимог відмовити.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.І. Келеберда