Справа № 400/8984/21
Суддя: Фульга А. П.
Дата ухвалення: 2022-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2022 р. № 400/8984/21
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Фульги А.П. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом:Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2

до відповідача:Управління Держпраці у Миколаївській області, вул. Маршала Василевського, 40/1, м. Миколаїв, 54003,

про:визнання протиправною та скасування постанови від 06.09.2021 № МК2690/313/АВ/П/ТД-ФС,

ВСТАНОВИВ:

ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Держпраці у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення №МК2690/313/АВ/П/ТД-ФС від 06 вересня 2021 року.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що він не вчиняв виявлене інспекційним відвідуванням та зафіксоване актом №МК2690/313/АВ від 7 липня 2021 року порушення вимог частини 1 ст.21 та ст. 24 Кодексу законів про працю України, оскільки особи, визначені відповідачем в акті як працівники, що не належним чином оформлені, насправді надавали послуги за цивільно-правовими угодами, які не мають ознак трудових договорів. Зазначив, що при проведенні перевірки відповідачем було здійснено процесуальні порушення порядку проведення перевірки - не вручено належним чином направлення на проведення перевірки, не вручено позивачу копію листа - погодження на проведення позапланової перевірки від Державної служби України з питань праці.

Відповідач, з позовом не погодився, надав відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Сторони подали клопотання до суду про розгляд справи в письмовому провадженні.

Суд розглянув справу без участі сторін.

Проаналізував матеріали справи, суд встановив наступне.

Управлінням Держпраці у Миколаївській області було проведено позапланову перевірку ФОП ОСОБА_1 на предмет додержання вимог законодавства про працю.

Підставою для проведення перевірки було звернення особи про порушення її прав, дане звернення надійшло 21.05.2021р. Відповідачем його було направлено до Державної служби України з питань праці, на що 02.06.2021р. було отримано погодження на проведення позапланової перевірки.

Начальником Управління Держпраці у Миколаївській області було видано Наказ від 07.06.2021р. №251 про проведення позапланових контрольних заходів, відповідно до якого необхідно було провести позапланову перевірку ФОП ОСОБА_1 у період з 08.06.2021р. по 22.06.2021р. В зв`язку з тим, що інспектор Управління знаходився на лікарняному відповідачем було винесено Наказ № 272 від 23.06.2021р., яким внесено зміни до п.17 додатку Наказу №251 від 07.06.2021р. та змінено період перевірки - з 29.06.2021р. по 12.07.2021р.

При виході на перевірку інспектором Пшеничною О.О. позивачу було надано на ознайомлення копію направлення на проведення перевірки №168, згідно якого період перевірки встановлено з 08.06.2021р. по 22.06.2021р. Як було зазначено вище, в даний період перевірка не проводилась в зв`язку з хворобою інспектора. Натомість існувало інше направлення № 204 на період перевірки з 29.06.2021р. по 12.07.2021р., яке позивачу на ознайомлення надано не було, даний факт не заперечувався відповідачем.

За результатами інспекційного відвідування складено акт №МК2690/313/АВ від 7 липня 2021 року, яким зафіксовано порушення ФОП ОСОБА_1 ч 1 ст.21 та ст.24 КЗпП внаслідок допущення до роботи без укладення трудового договору працівників: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

Під час інспекційного відвідування інспектором праці було опрацьовано цивільно- правові угоди, укладені між ФОП ОСОБА_1 та вищезазначеними громадянами, з яких вбачається, на думку інспектора, що правовідносини між Позивачем та громадянами мають ознаки трудових правовідносин, оскільки діяльність з перевезення вантажів, яка виконувалася за цивільно-правовими угодами, не є самостійною, а здійснюється в межах основної діяльності ФОП ОСОБА_1 за КВЕД 49.41 "Вантажний автомобільний транспорт" з систематичним виконанням трудових функцій притаманних саме для професії водія.

13.07.2021р. Інспектором праці Головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно - правових актів управління Держпраці у Миколаївській області Пшеничною О.О. було винесено припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю №МК2690/313/АВ/П.

06 вересня 2021 року в.о. начальника Управління Держпраці у Миколаївській області Жовненко Д.С. прийнято постанову про накладення штрафу №МК2690/313/АВ/П/ТД-ФС, згідно з якою на ФОП ОСОБА_1 було накладено штраф у сумі 720 000 на підставі абзацу другого частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України.

Не погодившись з прийняттям постанови про накладення штрафу, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Проаналізувавши діюче законодавство, суд дійшов висновку про задоволення позову, з огляду на наступне.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).

КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (стаття 1 КЗпП України).

Згідно з ч.1 ст. 1 Цивільного кодексу України (далі по тексту -ЦК України) цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Частиною 1 ст. 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до ст.24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За приписами ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Загальне визначення цивільно-правового договору міститься у статті 626 ЦК України, згідно частини першої якої договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до частин 1, 2 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

При цьому, за цивільно-правовим договором оплачується не процес праці, а її результати, котрі визначають після закінчення роботи і оформляють актами здавання- приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата.

Договором також може бути передбачено попередню або поетапну оплату. У трудовій книжці запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами не робиться.

Водночас відповідно до пункту "а"; частини третьої статті 56 Закону України " Про пенсійне забезпечення" робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків зараховується до стажу роботи, що дає право на трудову пенсію.

Основною ознакою, яка відрізняє трудові відносини від цивільно-правових є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації, а за цивільно- правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 06.03.2019 р. по справі №802/2066/16-а.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Отже, трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно- правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

З акту перевірки вбачається, що між ФОП ОСОБА_1 та громадянами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , укладені цивільно-правові угоди, предметом яких є надання послуг з перевезення. З ОСОБА_13 було укладено договір про надання послуг з технічного обслуговування та ремонту автотранспортних засобів.

Договори надання послуг перевезення позивача з громадянами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 мають ідентичний зміст, різняться за датами укладення.

Пунктом 1.1 розділу 1 "Предмет договору" визначено, що Виконавець бере на себе обов`язки надати послуги перевезення вантажів вантажним автомобілем. Виконавець виконує роботу на свій ризик, самостійно організовує роботу, не підлягає під дію правил внутрішнього трудового розпорядку.

Пунктом 1.2 розділу 1 "Предмет договору" визначено, що Виконавець повинен бути присутнім при завантаженні і вивантаженні транспортного засобу, при зважуванні вантажу. При зваженні Виконавець повинен перевірити правильність записів, зроблених у товаро - транспортній накладній. Виконавець повинен здати товар у повному обсязі при вивантаженні та повністю контролювати процес вивантаження.

В договорах відсутні терміни дії та умови оплати послуг, не конкретизовано що саме повинно бути перевезено, в якому об`ємі. До кожного з договорів укладено додаткову угоду в якій вказано строк дії договору, який не залежить від обсягу виконаних перевезень, а конкретну дату закінчення дії основного договору. Згідно п.2.4 додаткової угоди визначено винагороду за виконання однієї заявки, яка складається (в залежності від кілометражу та тоннажу здійсненого перевезення) у розрахунку 150 грн на відстань до 100 км, 200 грн на відстань 100-200 км, 250 грн понад 200 км.

Згідно ст 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Під ознаки зазначеної статті 909 ЦКУ укладені договори з ФОП ОСОБА_1 не підпадає, тому суд критично ставиться до змісту укладених угод з громадянами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

З ОСОБА_13 було укладено договір про надання послуг з технічного обслуговування та ремонту автотранспортних засобів та додаткову угоду, з яких не вбачається конкретний обсяг робіт, який повинно бути виконано та винагорода, строк дії договору обмежується не виконаним обсягом робіт, а конкретною датою. До даного договору суд також ставиться критично.

На думку суду, позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно абз 5 ч 1 ст.6 Закону України №877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" зазначено, що у разі, якщо підставою для проведення позапланового заходу є, зокрема, звернення фізичної особи про порушення, що спричинило шкоду її правам, законним інтересам, життю та здоров`ю, перед початком здійснення позапланового заходу державного нагляду (контролю) посадові особи органів державного нагляду зобов`язані пред`явити керівнику чи уповноваженій особі суб`єкта господарювання, фізичній особі підприємцю чи його уповноваженій особі крім документів, передбачених цим Законом додатково - копію погодження центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу на проведення такої перевірки.

Підставою для проведення перевірки було звернення особи про порушення її прав, дане звернення надійшло 21.05.2021р. Відповідачем його було направлено до Державної служби України з питань праці, на що 02.06.2021р. було отримано погодження на проведення позапланової перевірки. Позивачем зазначалось у позові, а відповідачем не заперечувалось, що дане погодження в порушення абз 5 ч 1 ст.6 Закону України №877-V позивачу при проведенні перевірки на ознайомлення надано не було.

Також доведеним є факт, що не заперечувався відповідачем, що при виході на перевірку інспектором Пшеничною О.О. позивачу було надано на ознайомлення копію направлення на проведення перевірки №168, згідно якого період перевірки встановлено з 08.06.2021р. по 22.06.2021р. Як було зазначено вище, в даний період перевірка не проводилась в зв`язку з хворобою інспектора. Натомість існувало інше направлення № 204 на період перевірки з 29.06.2021р. по 12.07.2021р., яке позивачу на ознайомлення надано не було, а саме воно належало до вручення, так як перевірка проводилась в межах дат визначених направленням №204.

Згідно ч. 5 ст.7 Закону №877-V перед початком здійснення заходу посадові особи органу державного нагляду зобов`язані пред`явити керівнику суб`єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу або уповноваженій ним особі посвідчення (направлення) та службове посвідчення, що засвідчує посадову особу органу державного нагляду (контролю), і надати суб`єкту господарювання копію посвідчення (направлення).

У посадових осіб контролюючого органу виникає право на проведення документальної планової/позапланової виїзної перевірки, фактичної перевірки за сукупності двох умов: наявності визначених законом підстав для її проведення (правова підстава) та надіслання/пред`явлення оформлених відповідно до вимог законодавства направлення і наказу на проведення перевірки, а також службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки (формальна підстава). Оскаржуючи наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких рішень.

Таким чином, головним критерієм, покладеним в основу визнання правових актів органу державної влади незаконними з процесуальних підстав, є порушення адміністративних процедур, покликаних забезпечувати платникам податків реалізацію й захист їх прав.

Верховний Суд неодноразово наголошував про необхідність надання судом оцінки всім важливим аргументам, що були передумовою прийняття суб`єктом владних повноважень відповідного індивідуального акта, який є предметом судового контролю, є визначеною процесуальним законом гарантією справедливого судового розгляду, одним із елементів якого є мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

З наказом, направленням про невиїзну перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку. Невиконання вище вказаних вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності її правових наслідків.

В свою чергу, відповідач приступив до проведення перевірки з 06.07.2021р., тобто в період визначений в направленні №204, яке вручено не було. Направлення на проведення перевірки №168, згідно якого період перевірки встановлено з 08.06.2021р. по 22.06.2021р., з яким був ознайомлений позивач, вже вичерпало свою дію, було недійсним.

Позивача також не було ознайомлено з основним наказом на перевірку №251 від 07.06.2021р., а лише з наказом №272 від 23.06.2021р., про внесення змін, зміст якого складався лише з відомостей про те, що вносяться зміни до п.17 додатку до наказу №251, в частині дат проведення перевірки, та втрачає чинність направлення на проведення перевірки №168.

Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип "належного урядування" не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь- яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Крім того, Європейський суд у справі "Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG"; (1975, AC 591 at 638) вказав, що сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Як зазначив Європейський суд у справі "Yvone van Duyn v. Home Office", принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов`язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах "Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії" і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах (рішення у справах "Онер проти Туреччини" (п. 128), та "Беєлер проти Італії" (п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (п. 74 рішення ЄСПЛ у справі "Лелас проти Хорватії").

Зважаючи на викладене, в розумінні положень Закону України №877-V, суд вважає, що відповідачем не вчинено всіх дій, яких того вимагає законодавство України щодо підготовки проведення перевірки.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на вищевикладене, недоведеність правомірності свого рішення відповідачем, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Судові витрати по справі розподіляються відповідно до вимог ст.139 КАС України.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Управління Держпраці у Миколаївській області (вул. Маршала Василевського, 40/1, м. Миколаїв, 54003 ) задовольнити.

2.Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Миколаївській області № МК2690/313/АВ/П/ТД-ФС від 06 вересня 2021 року про накладення штрафу на фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 у розмірі 720 000,00 грн.

3.Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Миколаївській області (вул. Маршала Василевського, 40/1, м. Миколаїв,54003 ) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 7 245,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.Якщо справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення

Суддя А. П. Фульга