Справа № 120/14435/21-а
Суддя: Боровицький О. А.
Дата ухвалення: 2022-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/14435/21-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Заброцька Людмила Олександрівна

Суддя-доповідач - Боровицький О. А.

16 серпня 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Боровицького О. А.

суддів: Курка О. П. Шидловського В.Б. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Чорнокнижник О.В.,

представника позивача: Арустамян А.Е.,

представника відповідача: Паук В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2022 року адміністративний позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні представник позивача заперечувала проти задоволення апеляційної скарги відповідача та просив суд залишити її без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2022 року - без змін.

Представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд задовольнити її.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив службу в органах прокуратури України.

Наказом Генерального прокурора України від 23.10.2014 №1435к старшого радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади заступника прокурора Вінницької області у зв"язку з припиненням трудового договору відповідно до п. 7-2 ст. 36 КЗпП України.

Позивач не погодившись зі звільненням звернувся до суду з відповідним позовом.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 26.02.2015 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2020 в адміністративній справі №802/4043/14-а ( з урахуванням ухвали суду від 19.07.2021 року про виправлення описки) апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено повністю, рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26.02.2015 року скасовано, прийнято нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі. Визнано протиправним та скасувано наказ Генерального прокурора України Яреми Віталія Григоровича №1435 від 23.10.2014 про звільнення старшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Вінницької області у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п. 7-2 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України та увільнення від обов`язків члена колегії прокуратури Вінницької області. Зобов`язано Офіс Генерального прокурора поновити ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Вінницької обласної прокуратури. Стягнуто з Вінницької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 2 013 125 (два мільйони тринадцять тисяч сто двадцять п`ять) грн. 95 коп. Зобов`язано Офіс Генерального прокурора України проінформувати Міністерство юстиції України щодо відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч. 3 ст.1 Закону України "Про очищення влади".

28.09.2021 року Генеральним прокурором України видано наказ №306к про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Вінницької області з 24.10.2014 року ( а.с. 69 ). Як підстава зазначено постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2020 року та постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28.04.2021 у справі № 802/4043/14-а.

З вказаним наказом позивач був ознайомлений 29.09.2021 року, про що свідчить його власноручний підпис на примірнику наказу ( а.с. 69 ).

Зважаючи на те, що судове рішення було виконано відповідачем із затримкою, відтак, позивач вважає бездіяльність відповідача щодо негайного виконання рішення суду протиправною та звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання судового рішення в сумі 402628,80 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною п`ятою статті 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

За змістом частин 2 та 3 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Частинами 1 та 2 статті 370 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

В резолютивній частині постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року в справі № 802/4043/14 - а зазначено, що постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст. 328,329 КАС України.

Вказане кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 325 КАС України, якими визначено, що постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Частиною сьомою статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Аналіз наведених правових норм свідчить, що судове рішення про поновлення позивача на посаді (постанова Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року в справі № 802/4043/14 ) підлягало виконанню з дати його прийняття.

В той же час, судом встановлено, що позивача було поновлено на посаді заступника прокурора Вінницької області лише 28.09.2021 року, наказом Генерального прокурора України №306к.

Статтею 236 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За змістом положень статті 236 Кодексу законів про працю України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно має виконуватися не за загальним правилом - з дати набрання ним законної сили, а негайно з моменту його проголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян. Законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду. Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Отже, рішення суду від 28.10.2020, яке підлягало негайному виконанню, про поновлення позивача на посаді, відповідачем фактично виконано 28.09.2021, коли був виданий наказ № 306 к Генерального прокурора.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що невиконання відповідачем протягом тривалого часу постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2020 в справі №802/4043/14-а про поновлення позивача на посаді має наслідком застосування приписів статті 236 Кодексу законів про працю України про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

При цьому, суд критично оцінює доводи відповідача про відсутність в діях Офісу Генерального прокурора зволікання у виконанні рішення суду про поновлення позивача на роботі, оскільки протягом тривалого часу ОСОБА_1 не звертався до відповідача із відповідною заявою, а також за примусовим виконанням рішення суду, в той же час, як вважає відповідач, процес поновлення на роботі здійснюється за принципом диспозитивності, тобто за наявності волевиявлення особи. Для цього необхідна або заява від особи, яка бажає поновитися на посаді та працювати, або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Так, аналіз вищезазначених правових норм свідчить, що законодавцем визначений обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі. У випадку невиконання цього обов`язку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку. Тобто законодавцем визначено два шляхи негайного виконання судового рішення - добровільно або у примусовому порядку.

Негайним виконанням судового рішення про поновлення на роботі є його виконання не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу оголошення рішення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадянина.

Верховним Судом неодноразово наголошено, зокрема в постановах від 31.07.2019 року в справі № 813/593/17, від 24.09.2019 року в справі № 826/16191/17, від 03.10.2019 року в справі № 804/8042/17, що положення Кодексу законів про працю України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, в цьому випадку - пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що обов`язок відповідача щодо виконання постанови суду в частині поновлення позивача на посаді, з якої його незаконно було звільнено, виник одразу після прийняття відповідного судового рішення.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Обов`язковість судового рішення віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень за змістом статей 14, 370 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, органами державної влади, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Відповідно, суд дійшов висновку, що судове рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню та жодним чином не може ставитися в залежність від будь-яких обставин, окрім непереборних.

Аналогічну за змістом правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 24.09.2021 року в справі № 640/755/19.

В свою чергу, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 21 березня 2018 року в справі № 243/2748/16-ц, від 27 червня 2019 року в справі №821/1678/16, від 30 вересня 2020 року в справі № 824/222/18-а.

Визначаючись щодо суми середнього заробітку, що належить для виплати позивачу за час затримку виконання рішення про поновлення на роботі, суд враховує таке.

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Приймаючи постанову від 28.10.2020 року в справі № 802/4043/14-а колегія суддів Сьомого апеляційного адміністративного суду прийшла до висновку, що на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата за час вимушеного прогулу в сумі 2 013125,95 грн. При цьому суд апеляційної інстанції виходив з того, що згідно з довідкою прокуратури Вінницької області від 17.11.2014 року №18-ф-443 середньоденний заробіток ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Вінницької області становить 768 грн. 14 коп. Крім цього, відповідно до листа прокуратури Вінницької області від 01.11.2019 року №18-ф-350 з 1 грудня 2015 року заробітна плата коригується на коефіцієнт підвищення 1,25 на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 №1013, а з 6 вересня 2017 року заробітна плата коригується на коефіцієнт підвищення 2,34 на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №657. Кількість днів вимушеного прогулу становить 1483. Оцінивши наданий розрахунок у сукупності з наявними в матеріалах справи доказами, колегія суддів дійшла висновку, що розрахунок середньої заробітної плати, зроблений позивачем, є правильним. Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата за час вимушеного прогулу в сумі 2 013125,95 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до довідки Вінницької обласної прокуратури №21-Ф-73 від 08.04.2022 середньоденна заробітна плата позивача складає 768,14, яка обрахована відповідно до Порядку № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати".

Згідно з листом прокуратури Вінницької області від 01.11.2019 року №18-ф-350 з 6 вересня 2017 року заробітна плата коригується на коефіцієнт підвищення 2,34 на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №657.

Виходячи з дати прийняття судового рішення ( постанова Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2020 ) та наказу про поновлення на роботі - 28.09.2021 року, судом встановлено, що період затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі з 29.10.2021 по 27.09.2021 року включно становить 228 робочих днів ( жовтень 2020 року - 2 робочих дні, листопад 2020 року - 21 р.д., грудень 2020 року - 22 р.д., січень 2021 року - 19 р.д., лютий 2021 року - 20 р.д., березень 2021 року - 22 р.д., квітень 2021 року - 22 р.д., травень 2021 року - 18 р.д., червень 2021 року - 20 р.д., липень 2021 року - 22 р.д., серпень 2021 року - 21 р.д. та вересень 2021 року - 19 р. д. ).

Відтак, обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, середній заробіток позивача за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 29.10.2020 по 27.09.2021 включно становить 409818,60 грн. (768,14 грн. х коефіцієнт підвищення 2,34 = 1797,45 грн. х 228 робочих днів), який підлягає стягненню на користь позивача, з відрахуванням при виплаті встановлених законом податків і зборів.

Суд вважає, що позивачем в позовній заяві здійснено неправильний розрахунок середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 29.10.2020 по 27.09.2021 в сумі 402628,80 грн, виходячи з 224 робочих днів.

Стосовно доводів апелянта що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про наявність підстав для застосування коефіцієнту підвищення посадових окладів прокурорів при розрахунку ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду відповідно до пункту 10 Порядку № 100 та Постанови № 657, оскільки для розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання постанови суду необхідно застосовувати розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 768,14 грн відповідно до довідки прокуратури Вінницької області від 08.04.2022 № 21 -ф-73, долученої до матеріалів справи. Отже, сума середнього заробітку за час затримки виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2020 у справі № 802 4043/14-а за період з 29.10.2020 по 27.09.2021 включно становить 175 135,92 грн (768,14 грн х 228 робочих днів).

Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2020 в адміністративній справі №802/4043/14-а було надано оцінку розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 , а тому в межах даної справи суд не може давати оцінку розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 , оскільки в даній справі суд надає оцінку саме стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у справі №802/4043/14-а.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Боровицький О. А.

Судді Курко О. П. Шидловський В.Б.