Справа № 260/2594/22
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2022-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

11 серпня 2022 року м. Ужгород№ 260/2594/22
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гаврилка С.Є.,

з участю секретаря судового засідання Рошко Л.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 не з`явився;

відповідач: Ужгородський районний відділ Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції представник Старунчак Марія Артурівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Закарпатського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ужгородського районного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними та скасування постанов, -

ВСТАНОВИВ:

15 липня 2022 року до Закарпатського окружного адміністративного суду звернувся з позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНКОПП НОМЕР_1 ) до Ужгородського районного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Ш. Петефі, 14 оф. 57, ), яким просить: "1. Визнати протиправною та скасувати Постанову Ужгородського районного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано- Франківськ) від 07.07.2022 р. № 34132798 про стягнення з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 виконавчого збору в сумі 15662,5 грн.; 2. Визнати протиправною та скасувати Постанову Головного державного виконавця Ужгородського районного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Сгарунчак М.А. від 07.07.2022 р. про відкриття виконавчого провадження ВП № 69367093 виконання постанови від 07.07.2022 р. № 34132798 про стягнення з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 виконавчого збору в сумі 15662,15 грн.; 3. Справу розглянути за правилами спрощеного провадження з викликом учасників справи; 4. Вирішити питання витребування від відповідача матеріали виконавчого провадження 69367093 в т.ч. постанову про стягнення виконавчого збору № 34132798.".

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 липня 2022 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній адміністративній справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 липня 2022 року державним виконавцем було винесено постанову про стягнення виконавчого збору в сумі 15662,15 грн та постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення з ОСОБА_1 вказаної суми виконавчого збору. Позивач дані постанови вважає протиправними, оскільки у період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив - 10 відсотків фактично стягнутої суми, тоді як, у період з 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору складав 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню. Позивач вказує, що положення статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції чинній до 28 серпня 2018 року) зменшували відповідальність позивача, як боржника, в порівнянні з нормами статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції чинній з 28 серпня 2018 року), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає стягненню. Таким чином, з урахуванням того, що зміни внесені Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" від 03.07.2018 № 2475-VІІІ погіршили становище боржника, а також те, що виконавчою службою не стягнуто з боржника за виконавчим листом, у відповідача були відсутні правові підстави для стягнення з позивача виконавчого збору. Крім того, вказує, що стягнення за виконавчим листом № 712/13837/12, виданого 30 серпня 2012 року Ужгородським міськрайонним судом у виконавчому провадженні № 34132798 не відбулось і державний виконавець не стягнув у примусовому порядку суму, зазначену у виконавчому листі, у зв`язку із чим оскаржувані постанови є протиправними та підлягають скасуванню.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача заперечує проти позовних вимог, оскільки з набранням чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" від 03.07.2018 № 2475-VІІІ, правила стягнення виконавчого збору змінилися. Аналізуючи норми законодавчих змін, визначено, що виконавчий збір є обов`язковим до сплати за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Розмір виконавчого збору становить 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню. Представник відповідача вказує, що постанова про стягнення виконавчого збору винесена державним виконавцем 07 липня 2022 року, тобто в період дії Закону України "Про виконавче провадження" із змінами, винесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" від 03.07.2018 №2475-VІІІ, а тому державний виконавець зобов`язаний вчиняти процесуальну дію відповідно до діючої редакції Закону України "Про виконавче провадження". Враховуючи, що виконавчий документ у виконавчому провадженні ВП № 34132798 повернуто за заявою стягувача не пізніше в часі, ніж прийнято постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, а тому дії державного виконавця з винесення постанови про стягнення виконавчого збору відповідають приписам статті 40 частини 3 Закону України "Про виконавче провадження". З наведених підстав представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач у судове засідання не з`явився, хоча судом вживалися заходи щодо його виклику, що передбачені Главою 7 Розділу І КАС України.

Статтею 287 частиною 4 КАС України визначено, що адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.

Відповідно до статті 268 КАС України, у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку. Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Згідно зі статтею 205 частини 2 пункту 3 КАС України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

А відтак, оскільки позивач належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, його неявка не перешкоджає розгляду справи.

В судовому засіданні представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі з підстав наведених у відзиві.

Розгляд даної справи відкладався у зв`язку з існуванням на те об`єктивних причин.

Розглянувши подані сторонами докази, (заслухавши сторони та їх представників) всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що на виконанні в Ужгородському відділі державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) перебувало виконавче провадження АСВП № 34132798 з примусового виконання виконавчого листа № 712/13837/12, виданого 30 серпня 2012 року Ужгородським міськрайонним судом, про стягнення з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 на утримання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 04.02.2009 р.п. в розмірі 350 грн на кожну дитину щомісячно, починаючи з 26 липня 2012 року і до досягнення старшою дитиною повноліття (а.с.а.с. 22, 24).

02 липня 2022 року стягувачем ОСОБА_2 було подано заяву про повернення виконавчого документу стягувачеві по виконаному провадженню № 34132798 у зв`язку з відсутністю заборгованості по сплаті аліментів (а.с. 56).

Постановою старшого державного виконавця Ужгородського районного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Старунчак Марією Артурівною від 07 липня 2022 року по виконаному провадженню № 34132798 виконавчий документи було повернуто стягувану на підставі статті 37 частини 1 пункту 1 Закону України "Про виконавче провадження" (а.с.а.с. 59, 60).

07 липня 2022 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 15662,15 грн по виконаному провадженню № 34132798 на підставі статей 3, 27, 40 Закону України "Про виконавче провадження" (а.с.а.с. 62, 63).

Постановою старшого державного виконавця від 07 липня 2022 року відкрито виконавче провадження № 69367093 з примусового виконання постанови Ужгородського Державної виконавчої служби в Ужгородському районі Південно- Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) № 34132798 від 07 липня 2022 р. про стягнення з ОСОБА_1 виконавчий збір в сумі 15662,15 грн (а.с. 8).

Приймаючи рішення по суті позовних вимог, суд виходить з наступного.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, встановлюються Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі по тексту Закон України № 1404-VIII).

Так, статтею 1 Закону України № 1404-VIII встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У статті 5 частині 1 Закону України №1404-VІІІ зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно зі статтею 10 Закону України № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до статті 18 частини 1 Закону України №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно із статтею 26 частиною 1 пунктом 1 Закону України №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 5 вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до статті 27 частин 1 та 2 Закону України №1 404-VІІІ (у редакції, чинній до 28 серпня 2018 року) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

За приписами статті 27 частини 5 пунктів 1-6 Закону України № 1404-VIII виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Також статтею 27 частиною 9 Закону України № 1404-VIII передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до статті 37 частини 1 пункту 1 Закону України №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

За правилами частини 5 вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Приписами статей 40, 42 Закону України № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Статтею 40 частиною 3 Закону України №1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із статтею 42 частиною 4 Закону України № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Отже, з аналізу наведених норм Закону України № 1404-VІІІ вбачається, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

При цьому за своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

При стягненні виконавчого збору відповідно до статті 40 частини 3 Закону України № 1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Указане вище є правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №2540/3203/18, які суд враховує в силу вимог статті 242 частини 5 КАС України (при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду).

Поряд з цим, вирішуючи даний спір, суд звертає увагу і на те, що статтю 27 частину 2 Закону України № 1404-VІІІ змінено Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" від 03 липня 2018 року № 2475-VІІІ (далі по тексту Закон України № 2475-VІІІ). Ці зміни набрали чинності з 28 серпня 2018 року.

Так, згідно статті 27 частини 2 Закону України № 1404-VIII ( в редакції, чинній з 28 серпня 2018 року) виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Отже, з урахуванням редакцій Закону України № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості у ВП № 34132798, база обрахунку виконавчого збору змінювалась: у період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив - 10 відсотків фактично стягнутої суми, тоді як у період після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору складав - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Згідно матеріалів справи, при вчиненні оскаржуваної дії щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 15662,15 грн та оскаржуваних постанов про стягнення виконавчого збору й відкриття виконавчого провадження з виконання названої постанови державний виконавець виходив саме з положень статті 27 частини 2 Закону України № 1404-VIII, чинних після 28 серпня 2018 року, тобто розраховував виконавчий збір від суми, що підлягала примусовому стягненню.

У зв`язку з цим суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в рішенні від 09 лютого 1999 року у справі №1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Так, положення статті 27 Закону України № 1404-VІІІ у редакції, чинній до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність боржника у виконавчому провадженні в порівнянні з нормами статті 27 Закону України № 1404-VІІІ у редакції, чинній з 28 серпня 2018 року, адже розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми що підлягає примусовому стягненню.

Враховуючи, що зміни внесені Законом України № 2475-VIII погіршили становище позивача як боржника у виконавчому провадженні ВП № 34132798, а також те, що органом виконавчої служби фактично не було стягнуто з боржника усіх коштів за виконавчим листом № 712/13837/12, виданим 30 серпня 2012 року Ужгородським міськрайонним судом то на переконання суду у державного виконавця не було підстав як для стягнення у липні 2022 року з позивача виконавчого збору у розмірі 15662,15 грн, так і для винесення 07 липня 2022 року постанови про стягнення виконавчого збору й похідної від неї постанови про відкриття виконавчого провадження.

Зазначене дає підстави для висновку, що державний виконавець, вчиняючи оскаржувані дії та приймаючи спірні постанови, не врахував принципу пропорційності, спрямованого на забезпечення у правовому регулюванні розумного балансу приватних і публічних інтересів, відповідно до якого цілі обмежень прав мають бути істотними, а засоби їх досягнення обґрунтованими і мінімально обтяжливими для осіб, чиї права обмежуються.

Аналогічних висновків притримується і Верховний Суд у відносинах щодо прийняття державним (приватним) виконавцем постанов про стягнення виконавчого збору, які були винесені після 28 серпня 2018 року, тобто після внесених Законом України № 2475-VIII змін до статті 27 частини 2 Закону України № 1404-VІІІ, у виконавчих провадженнях, розпочатих до вказаних змін, та у зв`язку з повернення виконавчого документу стягувачу на підставі статті 37 частини 1 пункту 1 Закону України № 1404-VІІІ.

Наведене вбачається з постанов Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі №640/685/19, від 28 квітня 2020 року у справі №520/11908/18, від 16 квітня 2020 року у справі №640/8425/19, висновки у яких суд враховує в силу вимог статті 242 частини 5 КАС України.

Зважаючи на викладене, суд погоджується з доводами позивача, наведеними в обґрунтування позову.

Натомість доводи відповідача, зазначені у відзиві, суперечать вказаним вище висновкам суду касаційної інстанції щодо застосування норм Закону України № 1404-VІІІ в аналогічних відносинах.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 .. Як наслідок, оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору від 07 липня 2022 року у виконавчому провадженні № 34132798 не відповідає вимогам статті 27 Закону України "Про виконавче провадження", є протиправною та підлягає скасуванню.

Як вбачається з позовної заяви, позивач просить суд визнати протиправними та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 07 липня 2022 року у виконавчому провадженні № 34132798, а також постанову про відкриття виконавчого провадження від 07 липня 2022 року у виконавчому провадженні № 69367093.

Отже, вимога про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 07 липня 2022 року у виконавчому провадженні № 69367093 є похідною від попередньої вимоги, у зв`язку із чим підлягає скасуванню

Відповідно до статті 9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно вимог статті 77 частини 1 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 77 частини 2 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, дослідивши вищенаведені обставини справи крізь призму законодавчих норм, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що даний адміністративний позов слід задовольнити.

У відповідності до статті 250 частини 5 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись статтями 242-246, 287 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_1 ) до Ужгородського районного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Ш. Петефі, 14 оф. 57, ) про визнання протиправними та скасування постанов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Ужгородського районного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано- Франківськ) від 07 липня 2022 року у виконавчому провадженні № 34132798 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Головного державного виконавця Ужгородського районного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 07 липня 2022 року про відкриття виконавчого провадження № 69367093.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяС.Є. Гаврилко