Справа № 240/32972/21
Суддя: Горовенко Анна Василівна
Дата ухвалення: 2022-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2022 року м. Житомир

справа № 240/32972/21

категорія 105000000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Горовенко А.В.,

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні суду за адресою: 10014, місто Житомир, вул. Мала Бердичівська, 23, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства фінансів України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державна казначейська служба України, про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства фінансів України, як головного розпорядника бюджетних коштів, щодо не встановлення у Законі України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» в достатньому розмірі бюджетних призначень (асигнувань) для погашення заборгованості за рішенням суду, пов"язаними з трудовими спорами на виконання бюджетної програми «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» (КПКВ 3504040), яку допущено відносно ОСОБА_1 ;

- зобов"язати Міністерство фінансів України встановити бюджетні призначення (асигнування) у Законі «Про Державний бюджет України на 2022 рік» у розмірі, достатньому для погашення заборгованості за рішенням суду, пов"язаними з трудовими правовідносинами на виконання бюджетної програми «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» (КПКВ 3504040) відповідно до кількості судових рішень, що перебувають на виконанні в Державній казначейській службі України, зокрема рішень стягнення за якими є ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на виконанні в Державній казначейській службі України перебувають виконавчі документи: виконавчий лист Богунського районного суду м.Житомира у справі №295/5877/16-ц, у справі №295/9378/16-ц та у справі №295/4897/19.

Стягувачем за вказаними виконавчими листами є ОСОБА_1 , проте жодного стягнення на користь позивача з боржника - Державного підприємства Поліське підприємство геодезії, картографії та кадастру "Поліськгеодезкартографія" Державною казначейською службою України не проведено.

В свою чергу, Державна казначейська служба України на неодноразове звернення позивача щодо неможливості погашення заборгованості на виконання вищевказаних виконавчих документів повідомляла, що за відсутності певних бюджетних асигнувань, призначення яких належить до повноважень Міністерства фінансів України (далі - відповідач), виконати рішення суду неможливо.

Міністерство фінансів України листом від 16.09.2021 повідомило, що в проекті Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», внесеного 15.09.2021 Кабінетом Міністрів України на розгляд Верховної Ради України, за бюджетною програмою за КПКВК 3504040 «заходи щодо виконання рішень суду що гарантовані державою» передбачено видатки у сумі 100 млн. гривень

Вважаючи, що Міністерством фінансів України не встановлено у Законі України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» в достатньому розмірі бюджетних призначень (асигнувань) для погашення заборгованості за рішенням суду, пов"язаними з трудовими спорами на виконання бюджетної програми «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою», тим самим забезпечивши позивача правом на виконання рішень суду щодо стягнення коштів на його користь, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом свого права.

Відповідно до ухвали Житомирського окружного адміністративного суду від 01.12.2021 провадження у справі відкрито. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач у строк, встановлений ч.1 ст.261 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), зазначений в ухвалі про відкриття провадження надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування своєї правової позиції зазначає, що безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Зазначаємо, що бюджетна програма за КПКВК 3504040 направлена на підвищення ефективності виконання судових рішень та не звільняє боржника від його обов`язку самостійно вживати заходи з виконання судового рішення. Здійснення таких заходів боржником прискорить виконання наказу суду за рахунок коштів, що знаходяться у його розпорядженні.

Відповідно до частини першої статті 33 Бюджетного кодексу України Бюджетна декларація формується відповідно до цілей та пріоритетів, визначених у щорічному посланні Президента України до Верховної Ради України про внутрішнє і зовнішнє становище України, Програмі діяльності Кабінету Міністрів України, прогнозних та програмних документах економічного і соціального розвитку. Крім того, Указом Президента України №392/2020 від 14.09.2020 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14 вересня 2020 року «Про Стратегію національної безпеки України».

При цьому, позивач посилається на недостатнє фінансування програми КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою».

Також зазначає, що позивачем не зазначено дійсне (фактичне) порушення відповідачем прав, свобод чи його інтересів. Позовна заява направлена на втручання в дискреційні повноваження суб"єкта владних повноважень. Доводи позивача фактично зводиться до незгоди з отриманими відповідями на звернення, однак листи не є нормативно-правовими актами, а мають лише інформативний характер, не встановлюють правових норм і дійсні до моменту набрання чинності нормативно-правовими актами, що змінюють відповідні правовідносини.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державна казначейська служба України 19 січня 2022 року надіслала до суду письмові пояснення (за вх.№4572/22), в яких просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування правової позиції вказує, що питання щодо перерахування коштів по виконавчим документам щодо стягнення коштів на користь позивача, за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504040 розглянеться Казначейством після виконання виконавчих документів, що надійшли раніше.

Зазначає, що Казначейством постійно направляються листи до Міністерства фінансів України із пропозиціями щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України у частині збільшення видатків на виконання бюджетної програми КПКВК 3504040.

Саме тому, вказує, що враховуючи недостатність призначень за бюджетною програмою КПКВК 3504040 за поданими судовими рішеннями та наявність сформованої черги, в якій перебуває на виконанні значна кількість виконавчих документів, Казначейство позбавлене можливості виконати погашення заборгованості по виконавчим документам у терміни передбачені Законом про гарантії.

25 січня 2022 року позивач надіслав до суду відповідь на відзив (за вх.№7152/22) в якій додатково вказує, що згідно з рішенням у справі №240/7111/19 йому відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо невиконання судового наказу №295/5877/16, виданого 20.04.2016 та виконавчого листа №295/9378/16 від 22.11.2016, з тих підстав, що Державна казначейська служба України не є тим суб"єктом владних повноважень, що фактично порушує права позивача.

Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.258 КАС України.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Складення рішення у повному обсязі відкладалось у зв"язку із ситуацією, яка склалася в Житомирській області внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України та введенням з 24 лютого 2022 року воєнного стану в Україні.

Суд, розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні докази за своїм внутрішнім переконанням, зазначає наступне.

Судом встановлено, що у Державній казначейській службі України на обліку за бюджетною програмою "Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою" перебуває:

- з 14.03.2018 виконавчий лист Богунського районного суду м. Житомира у справі №295/5877/16-ц про стягнення з Поліського державного підприємства геодезії, картографії та кадастру «Поліськгеодезкартографія» на користь ОСОБА_1 коштів у сумі 64506,53 грн;

- з 14.03.2018 виконавчий лист Богунського районного суду м. Житомира у справі №295/9378/16-ц про стягнення з Поліського державного підприємства геодезії, картографії та кадастру «Поліськгеодезкартографія» на користь ОСОБА_1 коштів у сумі 65425,86 грн;

- з 09.04.2020 виконавчий лист Богунського районного суду м.Житомира у справі №295/4897/19 про стягнення з Поліського державного підприємства геодезії, картографії та кадастру «Поліськгеодезкартографія» на користь ОСОБА_1 коштів у сумі 141952,91 грн (а.с. 8).

Листом від 16.03.2021 за вих.№5-11-11/5646 Державна казначейська служба України повідомила позивачу, що строки виконання листів у справах №295/5877//6-ц, №295/9378/16-ц, №295/4897/19 залежить від обсягу виконавчих документів, які щокварталу надходять до органів Казначейства від органів державної виконавчої служби по першій черзі погашення заборгованості та суми коштів, встановленої у законі про Державний бюджет на відповідний рік за Програмою.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2021» на поточний рік за Програмою передбачено 100.00 мли гривень, стином на сьогодні Казначейством, у межах вищезазначених асигнувань, у поточному році виконано виконавчих документів по першій черзі заборгованості на загальну суму 23,58 мли гривень.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 21.12.2020 №1598-р «Про перерозподіл деяких видатків державного бюджету. Передбачених Міністерством фінансів на 2020 рік» зменшено обсяг видатків споживання за програмою 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» на суму 150000,00 тис гри, тому фінансування по другій черзі заборгованості не здійснювалося Казначейством у 2020 році.

Отже, питання щодо виконання виконавчих листів у справах №295/5877/16-ц, №295/9378/16-ц, №295/4897/19, які відносяться до другої черги погашення заборгованості, розглянеться Казначейством за рахунок програми, після погашення заборгованості за виконавчими документами, які відносяться до першої черги.

В подальшому, в серпні 2021 року позивач звернувся до Кабінету Міністрів України із заявою щодо виконання вказаних вище судових рішень, проте таке звернення перенаправлено згідно з листом Секретаріату Кабінету Міністрів України від 17.08.2021 до Міністерства фінансів України, що не запечуться сторонами.

Листом від 16.09.2021 №13210-03/М-1052/1/2066 Міністерство фінансів України повідомило позивача, що за рахунок бюджетних джерел забезпечується соціальний захист широких верств населення країни, серед яких особи, які отримують пенсії та інші види соціальних виплат, передбачених у державному бюджеті видатків на виконання судових рішень, здійснюється на засадах справедливого, неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами, зважаючи на загальносуспільні потреби, необхідність забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя, а також економічні можливості держави.

Також повідомлено, що в проекті Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» внесеного 15.09.2021 Кабінетом Міністрів України на розгляд Верховної Ради України, за бюджетною програмою за КПКВК 3504040 «заходи щодо виконання рішень суду що гарантовані державою» передбачено видатки у сумі 100 млн. гривень".

Вважаючи, що Міністерством фінансів України не встановлено у Законі України «Про державний бюджет України на 2022 рік» в достатньому розмірі бюджетних призначень (асигнувань) для погашення заборгованості за рішенням суду, пов"язаними з трудовими спорами на виконання бюджетної програми «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою», тим самим забезпечивши позивача права на виконання рішень суду щодо стягнення коштів на його користь, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом свого права.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.07.2021 у справі № 9901/345/20 надала висновок про те, що під протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) в неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Водночас, як вказала Велика Палата Верховного Суду у вказаній вище постанові, для кваліфікації судом бездіяльності суб`єкта владних повноважень також необхідно встановити чи були б такі дії суб`єкта владних повноважень об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, причини їх невчинення.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з ч.2 ст.5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З наведеного випливає, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

В даному випадку суд встановив, що позивач звернувся із позовом бо вважає, що Міністерством фінансів України своєю бездіяльністю щодо невстановлено у Законі України «Про державний бюджет України на 2022 рік» в достатньому розмірі бюджетних призначень (асигнувань) для погашення заборгованості за рішенням суду, пов"язаними з трудовими спорами на виконання бюджетної програми «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою», тим самим незабезпечивши позивачу права на виконання рішень суду щодо стягнення коштів на його користь.

В свою чергу, Міністерство фінансів України не заперечує, що головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову і бюджетну політику; відповідає за складання проекту закону про Державний бюджет України, визначає основні організаційно-методичні засади бюджетного планування; складає розпис Державного бюджету України згідно з бюджетними призначеннями та вносить зміни до нього, однак лише вказує на те, що встановлення бюджетних асигнувань, зокрема за бюджетною програмою КПКВ 3504040 Закону України "Про державний бюджет України на 2022 рік" здійснюється шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Тобто, спірними правовідносинами між позивачем та Міністерством фінансів України є розмір бюджетних призначень (асигнування) у Законі «Про Державний бюджет України на 2022 рік», виділених для погашення заборгованості за рішенням суду, пов"язаними з трудовими правовідносинами на виконання бюджетної програми «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» (КПКВ 3504040).

Суд вказує, що норми статті 1 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" від 05.06.2012 №4901-VІ (далі - Закон №4901-VІ) визначають, що даним законом встановлюються гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" та особливості їх виконання.

Згідно з п.1 ст.3 Закону №4901-VІ виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує політику в сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до ст.4 Закону №4901-VІ, якою визначені особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи, виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

У разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 (далі - Порядок №845).

Відповідно до абзацу другого підпункту 1 пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України та пункту 3 Порядку безе пірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за черговістю надходження таких рішень.

Відповідно до пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» заборгованість за рішеннями суду погашається в такій черговості:

- у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника;

- у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов`язаними з трудовими правовідносинами:

- у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду.

Матеріали справи свідчать, що у Законі України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» за бюджетною програмою за КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» передбачено 100 млн гривень.

Відповідно до частини першої статті 25, абзацу другого підпункту 1 пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України та пункту 3 Порядку безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється виключно Державною казначейською службою України за черговістю надходження таких рішень.

Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

В свою чергу, відповідно до статті 75 Конституції України визначено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

Згідно з пунктом 4 частин першої статті 85 Конституції України, до повноважень Верховної Ради України належить затвердження Державного бюджеіу України та внесення змін до нього, контроль за виконанням Державного бюджету України, прийняття рішення щодо звіту про його виконання.

Відповідно до статті 95 Конституції України та частини третьої пункту 2 статті 4 Бюджетного кодексу України будь-які видатки Державного бюджету України на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків визначаються виключно законом про Державний бюджет України на відповідний рік

Верховною Радою України прийнято Закон України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 №1928-ІХ. У Законі України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» за бюджетною програмою за КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» передбачено 100 млн. гривень.

Відповідно до положень статті 7 Бюджетного кодексу України бюджетна система України зокрема ґрунтується на принципах збалансованості, обґрунтованості та справедливості і неупередженості: повноваження на здійснення витрат бюджету мають відповідати обсягу надходжень бюджету на відповідний бюджетний період; бюджет формується на реалістичних макропоказниках економічного і соціального розвитку України та розрахунках надходжень бюджету і витрат бюджету, що здійснюються відповідно до затверджених методик та правил; бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами.

Частиною першою статті 3 Бюджетного кодексу України визначено, що бюджетний період становить один календарний рік. Основою для розроблення закону про Державного бюджету України є Бюджетна декларація, як документ середньострокового бюджетного планування

Відповідно до частини четвертої статті 33 Бюджетного кодексу України на підставі основних прогнозних макропоказників економічного і соціального розвитку України на середньостроковий період та аналізу виконання бюджету у попередніх і поточному бюджетних періодах прогнозуються обсяги доходів державного бюджету, визначаються обсяги фінансування державного бюджету, повернення кредитів до державного бюджету та орієнтовні граничні показники видатків державного бюджету та надання кредитів з державного бюджету (включаючи обсяг видатків на забезпечення виконання рішень суду) на середньостроковий період.

При цьому, відповідно до частини першої статті 33 Бюджетного кодексу України Бюджетна декларація формується відповідно до цілей та пріоритетів, визначених у щорічному посланні Президента України до Верховної Ради України про внутрішнє і зовнішнє становище України, Програмі діяльності Кабінету Міністрів України, прогнозних та програмних документах економічного і соціального розвитку. Крім того, Указом Президента України №392/2020 від 14.09.2020 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14 вересня 2020 року «Про Стратегію національної безпеки України».

Відповідно до частини першої статті 111 Бюджетного кодексу України Міністерство фінансів України здійснює контроль за дотриманням бюджетного законодавства на кожній стадії бюджетного процесу як щодо державного бюджету, так і місцевих бюджетів, якщо інше не передбачено законодавством України. Міністерство фінансів України в межах своїх повноважень забезпечує реалізацію єдиної державної політики у сфері контролю за дотриманням бюджетного законодавства, координує та спрямовує діяльність органів виконавчої влади, уповноважених на проведення контролю за дотриманням бюджетного законодавства, якщо інше не передбачено законодавством

Згідно з частини восьмої статті 20 Бюджетного кодексу України головний розпорядник бюджетних коштів розробляє та протягом 45 днів з дня набрання чинності законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) затверджує за погодженням з Міністерством фінансів України (місцевим фінансовим органом) паспорт бюджетної програми.

Абзацом третім частини п`ятої статті 28 Бюджетного кодексу України передбачено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів розміщують бюджетні запити на своїх офіційних сайтах або оприлюднюють їх в інший спосіб не пізніше ніж через три робочі дні після подання Верховній Раді Автономної Республіки Крим, відповідній місцевій раді проекту рішення про місцевий бюджет.

Відповідно до змісту наведених вище норм законодавства до повноважень Міністерства фінансів України належить проведення оцінки відповідності бюджетному законодавству паспортів бюджетних програм та їх погодження.

Наявність таких повноважень передбачає дослідження поданого паспорта бюджетної програми, надання йому оцінки та прийняття щодо такого паспорта одного з рішень, передбачених законодавством, а саме про погодження або про повернення на доопрацювання із зазначеним встановлених недоліків.

Тобто в даному випадку Міністерством фінансів України має певну свободу розсуду, отже, такі його повноваження є дискреційними.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятими 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Отже, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.

Також суд враховує, що Конституційний Суд України у рішенні від 26.12.2011 №20-рп/2011 наголосив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Конституційний Суд України у рішенні від 25.01.2012 № З-рп/2012 зазначає, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомог принципам пропорційності і справедливості.

Суд зазначає, що під неправомірними діями суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у прийнятті рішення чи у здійсненні юридично значимих й обов`язкових дій не на користь зацікавлених осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично здійснені не на його користь.

Для визнання неправомірними дії недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично були виконані з порушенням норм чинного законодавства та всупереч обов`язків суб`єкта владних повноважень. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі вчинення таких дій, а також наслідки неправомірності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Водночас, з урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що наведені вище обставини виключають протиправну бездіяльність відповідача у межах спірних правовідносин. До того ж, позивачем не наведено суду жодної обставини, яка б свідчила саме про протиправну бездіяльність відповідача, як і не надано доказів, які б могли підтвердити таку бездіяльність.

Стосовно вимоги позивача про зобов`язання відповідача вчинити певні дії, суд зазначає наступне.

Суб`єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами (дискреційні повноваження).

Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

З наведеного слідує, що суди не вправі зобов`язувати суб`єктів владних повноважень чи їх посадових осіб приймати (видавати, створювати) певні нормативно-правові чи інші офіційні документи.

Відповідно, не може визнаватись протиправною бездіяльність цих органів у неприйнятті певного нормативного документу з чітко вказаним змістом, якщо обов`язковість визначення розміру (коштів бюджетних видатків) у прийнятому документі не встановлювалась компетентним органом або законом.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного України від 11 червня 2013 року у справі №К/9991/41486/12.

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено пунктом 1 статті 1 Першого протоколу. Необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції.

При цьому, суд вважає, що обраний ОСОБА_1 спосіб захисту прав, які позивач вважає порушеними зазначеними вище діями/бездіяльністю відповідача, має декларативний характер і у будь-якому випадку не може забезпечити ефективне поновлення цих прав навіть у разі визнання судом таких дій/бездіяльності протиправними.

Конституційний Суд України в рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 роз`яснив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення у правах.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені, зокрема, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 8 лютого 2018 року у справі №822/1178/16.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Суд зазначає, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Вказаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Згідно з ч. 1 ст. 55 Конституції України та п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997(справа за зверненням жителів міста Жовті Води) будь-яка особа має право звернутись до суду, якщо її права порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 4 КАС України позивачем визначено, зокрема, як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду.

Таким чином до адміністративного суду вправі звернутися з позовом особа, яка має суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні її прав чи свобод. Однак обов`язковою умовою надання правового захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

Наведене свідчить, що адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

Таким чином, передумовою для захисту права є його порушення. Якщо ж таке право порушеним не є, то, відповідно, воно не може бути захищеним (поновленим) судом.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що не можуть бути задоволені будь-які вимоги позивача з оскарження дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які не породжують для нього виникнення, зміну чи припинення жодних прав чи обов`язків, навіть і в тому випадку якщо суд доходить висновку щодо певних порушень при здійсненні посадовою особою функціональних обов`язків при вчиненні таких дій.

Підсумовуючи викладене та зважаючи, що у ході розгляду справи судом не встановлено протиправну бездіяльність відповідача, то суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Частиною 1 ст.77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України судові витрати з відповідача не стягуються.

Керуючись статтями 6-9, 32, 77, 90, 139, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Житомирський окружний адміністративний суд,-

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідн. номер НОМЕР_1 ) до Міністерства фінансів України (вул. М.Грушевського, 12/2,Київ 8,01008, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державна казначейська служба України (вул.Бастіонна, б.6, м.Київ, 01601, ), про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено в повному обсязі 12 серпня 2022 року.

Суддя А.В. Горовенко