Справа № 420/2651/22
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2022-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/2651/22
Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Стас Л.В.

суддів Турецької І.О., Шеметенко Л.П.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 травня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запоріжській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, про визнання дії протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась ( далі Позивач) звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запоріжській області ( далі Відповідач - 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області ( далі Відповідач - 2) в якому просила :

-визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорiзькій області № 119 вiд 29.12.2021 року про відмову в переведеннi з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, на пенсію за вiком згідно із Законом України Про державну службу від 10.12.2015 року № 889;

-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області перевести ОСОБА_1 з пенсії за віком, призначену згідно Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування на пенсію за віком згідно Закону України Про державну службу від 10.12.2015 року № 889 - з 24.12.2021 року, та здійснити розрахунок пенсії на підставі довідок Головного управління ДПС в Одеськiй області від 17.12.2021 року № 225/c/15-32-10-02-09, вiд 17.12.2021 року № 226/c/15-32-10-02-09, від 17.12.2021 року № 227/c/15-32-10-02-09.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 24.12.2021 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області з заявою про переведення з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, на пенсію за вiком згідно із Законом України Про державну службу. В свою чергу, подана заява розглядалась Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорiзькій області, за наслідками розгляду якої прийнято рiшення № 119 вiд 29.12.2021 року, яким відмовлено в переведеннi з пенсії за віком, призначеноп вiдповiдно до Закону № 1058 на пенсію за вiком призначеної відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, на пенсію за вiком згідно із Законом України Про державну службу. Позивач вважає спірне рішення безпідставним та необґрунтованим, оскільки відповідачем не враховано, що загальний стаж роботи позивача на посадах, вiднесених до державної служби, становить 25 років 5 місяців 2 днi, у т.ч. за період з 18.06.1998 по 01.05.2016 роки (до дня набрання чинності Законом № 889) - 18 років 10 місяців 9 днів, у зв`язку з чим на останнього розповсюджуються приписи статті 37 Закону України Про державну службу. При цьому, належним та єфективним способом захисту її прав, позивач вважає саме зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області перевести ОСОБА_1 з пенсії за віком, призначену згідно Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування на пенсію за віком згідно Закону України Про державну службу від 10.12.2015 року № 889 - з 24.12.2021 року, та здійснити розрахунок пенсії на підставі довідок Головного управління ДПС в Одеськiй області від 17.12.2021 року № 225/c/15-32-10-02-09, вiд 17.12.2021 року № 226/c/15-32-10-02-09, від 17.12.2021 року № 227/c/15-32-10-02-09.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 травня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорiзькій області № 119 вiд 29.12.2021 року про відмову ОСОБА_1 в переведеннi з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, на пенсію за вiком згідно із Законом України Про державну службу від 10.12.2015 року № 889.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорiзькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.12.2021р. №1354 щодо проведення перерахунку пенсії, з урахуванням окреслених у судовому рішенні висновків та правової оцінки суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду від 20 травня 2022 року змінити, виклавши в наступній редакції:

« 1.Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.

2.Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 119 від 29.12.2021 року про відмову ОСОБА_1 в переведенні з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію за віком згідно із Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889.

3.Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області перевести ОСОБА_1 з пенсії за віком, призначеної згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію за віком згідно Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889 з року, та здійснити розрахунок пенсії ОСОБА_1 на підставі довідок Головного управління ДПС в Одеській області від 17.12.2021 року № 225/с/15-32-10-02-09, від 17.12.2021 року № 226/с/15-32-10-02-09, від 17.12.2021 року №227/с/15-32-10-02-09.

4.Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань відшкодувати ОСОБА_1 судові виграти у вигляді судового збору в розмірі 1984 грн. 80 коп.».

Доводи апеляційної скарги аналогічні обгрунтуванню позову.

У відзиві на апеляційну скаргу Позивача, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, послалося на доводи, аналогічні позиції Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, наведеної в апеляційній скарзі.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 отримує пенсію за віком до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

24.12.2022 року позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області з відповідною заявою про переведення з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", на пенсію з віком відповідно до Закону України "Про державну службу".

Відповідно до п. 42 Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженою постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 2511-2005 (надалі по тексту Порядок № 22-1), після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Засобами програмною забезпечення за принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, шо призначає пенсію - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

На підстави заяви та наданих документів Головним управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області прийнято Рішення від 29.12.2621 №119 про відмову ОСОБА_1 у переведенні пенсії за віком відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-ХІІ, оскільки стаж державної служби на день набрання чинності Законом від 10.12.2015 року № 889-VIII (01.05.2016 року) у позивача складає 2 роки 02 місяці 21 день.

Не погоджуючись з рішенням суб`єкта владних повноважень щодо відмови в переведенні з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, на пенсію за вiком згідно із Законом України Про державну службу, ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з даною позовною заявою.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що у період часу з 18.06.1996 по 23.11.2021 роки ОСОБА_1 як співробітник державної податкової служби ще на початку своєї трудової діяльності прийняла присягу державного службовця, постійно мала вiдповiднi спеціальні звання та ранги державного службовця, що підтверджується трудовою книжкою, а отже, на думку суду, означеними записами в трудовій книжцi позивача пiдтверджується той факт, що протягом окресленого періоду ОСОБА_1 безперервно працювала на різних посадах державного службовця. Отже, посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спецiальнi звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому перiод проходження такої служби у податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України Про державну службу. З огляду на наведене, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорiзькій області протиправно відмовлено позивачеві в переведеннi її з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, на пенсію за вiком згідно із Законом України Про державну службу від 10.12.2015 року № 889.

Водночас, відмовляючи в решті позовних, суд зазначив, що обираючи належний спосіб захисту порушеного права Позивача суд вважає за необхідне зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорiзькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.12.2021р. №1354 щодо проведення перерахунку пенсії, з урахуванням окреслених у судовому рішенні висновків та правової оцінки суду. Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити розрахунок пенсії на підставі довідок Головного управління ДПС в Одеськiй області від 17.12.2021 року № 225/c/15-32-10-02-09, вiд 17.12.2021 року № 226/c/15-32-10-02-09, від 17.12.2021 року № 227/c/15-32-10-02-09, задоволенню не підлягають, оскільки є передчасними, так як пенсійним органом в цій частині жодне рішення не приймалось.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ст.8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема, порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначає Закон України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі Закон № 889-VIII).

Відповідно до пп. 1 п. 2 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі Закон № 889-VIII) визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про державну службу", крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Відповідно до п.п. 10, 12 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 р. № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 р. № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 р. № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 р. № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Закон України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII набрав чинності 01.05.2016 р.

Тобто, за наявності в особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-XII, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Частиною 1 статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-XII (далі Закон № 3723-XII) встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Згідно зі статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними віку, зокрема, 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року.

Таким чином, необхідною умовою для наявності в осіб, які мають стаж державної служби не менш як 10 років та осіб, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, права на пенсію відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-XII, є досягнення такими особами визначеного віку та наявність у них страхового стажу, передбаченого абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Тобто, до 01.05.2016 р. право на пенсію державного службовця мали особи, які:

1) досягли певного віку та мають передбачений законодавством страховий стаж;

2) мали стаж державної служби не менш як 10 років та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

З системного аналізу вказаних норм слідує, що обов`язковою умовою для збереження в особи права на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-XII після 01.05.2016 р., є дотримання сукупності вимог, визначених ч. 1 ст. 37 Закону № 3723-XII і Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII, а саме щодо віку, страхового стажу та стажу державної служби.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена Верховним Судом у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 265/3709/17 та постанові від 19 березня 2019 року у справі № 357/1457/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII до стажу державної служби зараховується час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

Відповідно до п. 6 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 р. № 229, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом обчислюється відповідно до пункту 8 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII.

Відповідно до пункту 8 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Таким чином, виходячи з викладеного, колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції, що слід керуватися положеннями Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1994 р. № 283 (чинним на час виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок).

Відповідно до п. 2 Порядку до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у статті 14 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

З матеріалів справи вбачається, що разом із заявою про переведення з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, на пенсію за вiком згідно із Законом України Про державну службу позивачем, серед іншого, надано трудову книжку НОМЕР_1 , довiдку про складовi заробітної плати для призначення пенсiп державного службовця вiд 17.12.2021 року № 225/c/15-32-10-02-09, довідку про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця вiд 17.12.2021 року № 227/c/15-32-10-02-09, довiдку про складовi заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менше як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби вiд 17.12.2021 року № 226/c/15-32-10-02-09.

При цьому, з трудової книжки серії НОМЕР_1 , вбачається, що з 18.06.1996 по 05.06.1998 роки позивач працювала в Ананьївському райфiнвiддiлi на посаді економiста I категорії вiддiлу доходів. Згідно запису у трудовій книжцi за № 16 ОСОБА_1 присвоєно 13 ранг державного службовця та складено присягу державного службовця.

3 08.06.1998 по 10.09.1998 роки позивач працювала у Державній податковій інспекції на посаді старшого державного податкового інспектора відділу обліку, звітності та прогнозування надходжень.

3 11.09.1998 по 25.08.2004 роки позивач працювала у Любашівській міжрайонній державнiй податковiй iнспекції на посадi державного податкового інспектора відділу податків з фізичних осіб управління оподаткування фізичних осіб (з подальшим перейменуванням) (з функцією документальних перевірок).

Згідно із записом у трудовій книжцi за № 21 згідно висновків атестаційної комiсiї від 05.02.1999 року ОСОБА_1 присвоєно спеціальне звання Інспектор податкової служби 3 рангу. Згідно із записом у трудовій книжцi позивача за № 23 ОСОБА_1 присвоєно спеціальне звання Інспектор податкової служби 2 рангу.

3 26.08.2004 по 30.03.2006 роки ОСОБА_1 працювала у Балтськiй мiжрайоннiй державній податковiй інспекції на посаді державного податкового інспектора Ананьївського вiддiлення.

3 31.03.2006 по 28.02.2012 роки позивач працювала у Любашівській міжрайонній державній податковій інспекції на посадах державного податкового інспектора Ананьївського відділення, старшого державного податкового інспектора Ананьївського вiддiлення, старшого державного податкового ревізор-інспектора Ананьївського вiддiлення, головного державного податкового ревізор-інспектора Ананьївського вiддiлення.

Згідно запису в трудовій книжцi за № 31 на підставі наказу від 10.01.2008 року № 3-о ОСОБА_1 присвоєно спеціальне звання Інспектор податкової служби I рангу.

3 29.02.2012 по 26.06.2013 роки позивач працювала в Любашівській міжрайонній державній податковій інспекції Одеської області Державної податкової служби на посаді державного податкового ревізор-інспектора вiддiлу оподаткування фізичних осіб Любашівської міжрайонної державної податкової інспекції Одеської області.

3 27.06.2013 по 05.01.2015 роки позивач працювала в Любашівськiй об`єднaнiй державній податковій інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області на посаді головного державного ревізор-інспектора вiддiлу доходів і зборiв з фізичних осіб.

Згідно запису у трудовій книжці за № 36 ОСОБА_1 підтверджено 13 ранг державного службовця.

3 06.01.2015 по 20.04.2016 роки позивач працювала в Любашівськiй об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління державної фіскальної служби в Одеській області на посаді головного державного ревiзор-iнспектора вiддiлу доходiв i зборiв з фізичних осіб.

3 21.04.2016 по 03.10.2018 роки позивач працювала в Котовській об`єднанiй державній податковiй iнспекції Головного управління державної фіскальної служби (з подальшим перейменуванням) на посадi головного державного інспектора Ананьївського вiддiлення.

3 04.10.2018 по 01.10.2019 роки позивач працювала в Головному управлінні державної Фіскальної служби в Одеській області на посаді старшого державного інспектора Ананьївської державної податкової інспекції Подільського управління.

3 02.10.2019 по 21.12.2020 роки поивач працювала в Головному управлінні державної Фіскальної служби в Одеській області на посадах старшого державного інспектора Ананьївської державної податкової інспекції Подільського управління та старшого державного інспектора Ананьївської державної податкової інспекції.

Згідно запису у трудовій книжці за № 51 на підставі наказу від 02.10.2019 року № 233-о ОСОБА_1 присвоєно 7 ранг державного службовця.

3 22.12.2020 по 23.11.2021 роки позивач працювала в Головному управлiннi державної фіскальної служби в Одеській області на посаді старшого державного інспектора Ананьївської державної податкової інспекції.

При цьому, суд доречно звернув увагу, що у період часу з 18.06.1996 по 23.11.2021 роки ОСОБА_1 як співробітник державної податкової служби ще на початку своєї трудової діяльності прийняла присягу державного службовця, постійно мала вiдповiднi спеціальні звання та ранги державного службовця, що підтверджується трудовою книжкою, а отже, на думку суду, означеними записами в трудовій книжцi позивача пiдтверджується той факт, що протягом окресленого періоду ОСОБА_1 безперервно працювала на різних посадах державного службовця.

При цьому, колегія суддів ввпажає необгрунтованими доводи апелянта щодо того, що позивач з 09.02.1999 року працювала на посадах, які не вiдносяться до відповідних посад державних службовців, визначених статті 25 Закону № 3723, з огляду на таке.

Спеціальним законом, що визначав статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності у період роботи позивача на відповідних посадах, був Закон України № 509-XII Про державну податкову службу в Україні, а з 12 серпня 2012 року - Податковий кодекс України.

Пунктом 342.4 статті 342 Податкового кодексу України встановлено, що посадові особи контролюючих органiв є державними службовцями.

Згідно із пунктом 344.1 статті 344 Податкового кодексу України пенсійне забезпечення посадових осіб контролюючих органів, крiм діючих у них підрозділів податкової міліції, здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України Про державну службу.

При цьому, період роботи зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальнi звання) у контролюючих органах зараховується до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України Про державну службу незалежно від мiсця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.

Вiдповiдно до пунктів 343.1 - 343.2 статті 343 Податкового кодексу України, посадовим особам контролюючих органів присвоюються такі спеціальнi звання: головний державний радник податковоп та митної справи; державний радник податковоп та митної справи I рангу; державний радник податкової та митної справи II рангу; державний радник податкової та митної справи III рангу: радник податкової та митної справи I рангу; радник податкової та митної справи II рангу: радник податкової та митної справи III рангу; інспектор податкової та митної справи I рангу: інспектор податкової та митної справи II рангу: iнспектор податковоп та митної справи III рангу; інспектор податкової та митної справи IV рангу: молодший інспектор податкової та митної справи.

Відповідно до пункту 4 Порядку присвоєння спеціальних звань посадовим особам органів доходів і зборів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.10.2013 року № 839, до строку перебування у спеціальному званні зараховується період роботи в органах доходів і зборів у спеціальному званні (ранзi державного службовця), а також строк перебування у спеціальному званні державного службовця) посадових осіб державної податкової та державноп митної служби, крім посадових осіб, яким у період роботи в органах доходів і зборів спеціальне звання було присвоено достроково.

Постановою Кабінету Міністрів України № 306 від 20 квітня 2016 року "Питання присвоєння рангів державних службовців та співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями. дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями" затверджено "Порядок присвоєння рангів державних службовців, співвідношення рангів державних службовців військовими званнями, дипломатичними рангами та iншими спеціальними званнями" згідно з додатками 1-10.

Вищенаведені норми підтверджують, що посадові особи контролюючих органів, в даному випадку податкового органу, віднесені до державних службовців за певними особливостями, тобто з присвоєнням спеціальних звань, які відповідають певним категоріям та рангам державних службовців.

За таких обставин, твердження пенсійного органу стосовно того, що з 09.02.1999 року позивач працювала на посадах, які не відносяться до відповідних посад державних службовців, визначених статті 25 Закону № 3723, є безпідставними, та необґрунтованими.

Вищеокреслене також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 22 жовтня 2013 року у справі 21-34013, в якій колегія суддів дійшла висновку, що посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спецiальнi звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому перiод проходження такої служби у податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України Про державну службу.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов правильного до висновку, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорiзькій області протиправно відмовлено позивачеві в переведеннi її з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, на пенсію за вiком згідно із Законом України Про державну службу від 10.12.2015 року № 889.

Водночас, суд слушно зазначив, що зі змісту Рекомендації Комітету Мiнiстрiв Ради Європи R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Мiнiстрiв 11.03.1980р. на 316-й нараді, вбачається, що під дискреційними повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рiшення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке вiн вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дiю чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вiльний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями, позаяк завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади обумовлене певною свободою (тобто вільним або адміністративним розсудом) в оцiнюванні та діях, у виборі одного з варіантів рiшень та правових наслідків.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 4 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Отже, адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною третьою статті 2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

З огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній може лише визнати неправомірність винесеного рішення, натомість зобов`язання державного органу прийняти певне рішення у тих чи інших правовідносинах є формою втручання у його дискреційні повноваження та перебуває поза межами компетенції адміністративного суду.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, та зважаючи, що судом встановлено протиправність відмови Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорiзькій області щодо переведення ОСОБА_1 з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, на пенсію за вiком згідно із Законом України Про державну службу від 10.12.2015 року № 889, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду, який вважав за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорiзькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.12.2021р. №1354 щодо проведення перерахунку пенсії, з урахуванням окреслених у судовому рішенні висновків та правової оцінки суду.

Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити розрахунок пенсії на підставі довідок Головного управління ДПС в Одеськiй області від 17.12.2021 року № 225/c/15-32-10-02-09, вiд 17.12.2021 року № 226/c/15-32-10-02-09, від 17.12.2021 року № 227/c/15-32-10-02-09, на думку колегії суддів також задоволенню не підлягають, оскільки є передчасними, так як пенсійним органом в цій частині жодне рішення не приймалось.

Колегія суддів зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення виникала б не необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося б примусове виконання рішення.

Разом з тим рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду.

Звичайна констатація факту протиправності рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, не може вважатися способом захисту права особи, адже з констатацією факту не пов`язуються жодні правові наслідки оспорюваного рішення.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов Відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Відповідно до пункту 4 частини першої 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В матеріалах справи наявні докази, які були досліджені судом першої інстанції, які свідчать про наявність можливості у суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення з урахуванням позиції суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів також вважає належним способом захисту, необхідним для поновлення прав Позивача є саме зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Запорiзькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.12.2021р. №1354 щодо проведення перерахунку пенсії, з урахуванням висновків суду, що спростовує доводи ОСОБА_2 про неналежний спосіб захисту її прав.

Інші доводи апеляційної скарги не мають суттєвого значення для вирішення справи по суті.

У пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склалися.

Водночас, оскільки на суд покладено обов`язок здійснювати правосуддя на засадах верховенства права, забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Законів України «Про судоустрій і статус суддів» у редакціях від 07 липня 2010 року та 02 червня 2016 року), зазначений обов`язок суду полягає в закладенні у свої мотиви відповідної аргументації з дотриманням принципів верховенства права.

Колегія суддів також зазначає, що судом першої інстанції встановлено в повній мірі фактичні обставини справи, та надано об`єктивний та обґрунтований їх аналіз з урахуванням доводів, наведених позивачем, у зв`язку з чим, наявні підстави вважати, що обставини справи встановлено повно та правильно, а отже і наведені скаржником доводи в апеляційній скарзі щодо цього не спростовують правильних по суті висновків суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.ст.315, 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 травня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запоріжській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, про визнання дії протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Дата складення повного судового рішення 09.08.2022р.

Головуючий суддя Стас Л.В.
Судді Турецька І.О. Шеметенко Л.П.