Справа № 640/33145/21
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2022-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 640/33145/21

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Гнап Д.Д.

Суддя-доповідач - Шидловський В.Б.

09 серпня 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Курка О. П. Боровицького О. А. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Стаднік Л. В.,

представника відповідача - Іванова Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 01 червня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою до відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, у якій просить:

- визнати бездіяльність Міністерства юстиції України Департаменту ДВС відділу примусового виконання рішень;

- зобов`язати відновити виконавчий лист ДВС України про стягнення 15150 грн по справі № 813/719/16, який був втрачений, загублений відповідачем та виконати рішення Сьомого апеляційного адміністративного суду в повному обсязі;

- визнати бездіяльність Міністерства юстиції України Департаменту ДВС відділу примусового виконання рішень стосовно довготривалого невиконання рішень Національних судів та рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 року "Яворовенко та інші проти України";

- стягнути моральну шкоду в сумі 20000 грн за втрачений, загублений виконавчий лист та невиконання рішень національних судів та рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 року "Яворовенко та інші проти України".

Скаргу мотивує тим, що відділом примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України втрачено виконавчий лист у справі № 813/719/16. Вказує, що бездіяльність відповідача полягає у відсутності звернення до суду, який видав вказаний виконавчий лист, з метою його відновлення. Вважає, що відповідачем не виконано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.12.2008 року у справі № 2а-1041/08, а також постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 01 червня 2022 року скаргу задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо довготривалого невиконання рішень національних судів та рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 року "Яворовенко та інші проти України".

Стягнуто з відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 3000 грн.

У задоволенні решти вимог скарги відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволені вимог відмовити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Яворовенко та інші проти України" від 17 липня 2014 року постановлено: що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу; що було порушення статті 13 Конвенції; упродовж трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних органів, ухвалені на користь заявників, які підлягають виконанню, та виплатити по 2000 (дві тисячі) євро кожному із заявників (або його правонаступникам), наведених у Додатку (за винятком пані ОСОБА_2 , однієї із заявників за заявою № 54769/08, а за заявою № 18330/05 - тільки першому заявникові, ТОВ "Галон") у якості відшкодування матеріальної і моральної шкоди та компенсації судових та інших витрат плюс будь-які податки, що можуть нараховуватись заявникам на вищезазначені суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу.

Відповідно до додатку до цього рішення ОСОБА_3 є одним із заявників (рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.12.2008).

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 травня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Винниківської міської ради Львівської області, Виконавчого комітету Винниківської міської ради, щодо непоновлення ОСОБА_1 на роботі на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 30.12.2008 року № 2а-1041/08 та рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року.

Визнано протиправною бездіяльність посадових осіб Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області щодо невиконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2008 року № 2а-1041/08 та рішення ЄСПЛ від 17 липня 2014 року щодо поновлення ОСОБА_1 на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Визнано протиправними дії Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України та Управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Львівській області щодо закриття виконавчих проваджень від 18 лютого 2016 року ВП №44366223 та від 16 лютого 2016 року ВП №15410374, ВП №15409960.

Зобов`язано Департамент державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України, Управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Львівській області скасувати постанови про закриття виконавчих проваджень від 18 лютого 2016 року ВП №44366223 та від 16 лютого 2016 року ВП №15410374, ВП №15409960 відповідно та поновити виконавчі провадження.

Зобов`язано Винниківську міську раду Львівської області, Виконавчий комітет Винниківської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду з 03 грудня 2010 року по 06 травня 2019 року.

Стягнуто з Винниківської міської ради Львівської області на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 2650 грн. (дві тисячі шістсот п`ятдесят грн.), моральну шкоду в сумі 5000 грн. (п`ять тисяч грн.), матеріальну шкоду в сумі 7500,00 грн. (сім тисяч п`ятсот грн.), згідно поданих квитанцій за лікування.

Стягнуто з Виконавчого комітету Винниківської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 2650 грн. (дві тисячі шістсот п`ятдесят грн.), моральну шкоду в сумі 5000 грн. (п`ять тисяч грн.), матеріальну шкоду в сумі 7500,00 грн. (сім тисяч п`ятсот грн.), згідно поданих квитанцій за лікування.

Стягнуто з Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 2650 (дві тисячі шістсот п`ятдесят грн.), моральну шкоду в сумі 5000 грн. (п`ять тисяч грн.), матеріальну шкоду в сумі 7500,00 грн. (сім тисяч п`ятсот грн.), згідно поданих квитанцій за лікування.

Тривале невиконання вказаних рішень відповідачем стало підставою для звернення позивачки до суду.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених Законом або міжнародним договором України.

Частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

У скарзі позивачка, зокрема, вказує на бездіяльність відповідача щодо звернення до суду за відновленням втраченого виконавчого листа.

Судом встановлено, що ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 13 січня 2022 року, яка набрала законної сили 21 березня 2022 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 до Департаменту ДВС Міністерства юстиції України, Управління ДВС Головного управління юстиції у Львівській області, Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Виконкому Винниківської міської ради, Винниківської міської ради щодо визнання бездіяльності Міністерства Юстиції України Департаменту ДВС відділу примусового виконання рішень; відновлення виконавчого листа ДВС України про стягнення 15150 грн по справі № 813/719/16; визнання бездіяльності відповідачів: Міністерства юстиції України, Департаменту Державної виконавчої служби України, Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), Відділу примусового виконання рішень - Управління Державної виконавчої служби Головного Територіального управління юстиції у Львівській області; задоволення клопотання щодо роз`яснення судового рішення в частині стягнення середньомісячної заробітної плати і стягнення коштів за невикористані відпустки; стягнення сумарно з відповідачів моральну шкоду в сумі 50000 грн (п`ятдесят тисяч гривень) за втрачений, загублений виконавчий лист, відмовлено в повному обсязі.

Під час розгляду заяви ОСОБА_1 встановлено, що виконавчий документ не був втрачений Міністерством юстиції України, про що свідчить копія листа Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області від 30.10.2019 року № 13-04/6112 про направлення документів, яким було направлено за належністю оригінал виконавчого листа № 813/719/16 з додатками до Державної казначейської служби України.

Отже, під час розгляду заяви у адміністративній справі № 822/948/16 судом було надано правову оцінку бездіяльності відповідача щодо звернення до суду за відновленням втраченого виконавчого листа, що у свою чергу, є предметом судового розгляду у цій справі.

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Лист Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області від 30.10.2019 року № 13-04/6112 було оглянуто і під час розгляду цієї справи, і встановлено, що оригінал виконавчого листа № 813/719/16 дійсно було направлено з додатками до Державної казначейської служби України.

Відтак, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у частині визнання бездіяльності Міністерства юстиції України Департаменту ДВС відділу примусового виконання рішень та зобов`язання відновити виконавчий лист ДВС України у справі № 813/719/16.

Позивачка у скарзі також просить суд визнати бездіяльність Міністерства юстиції України Департаменту ДВС відділу примусового виконання рішень стосовно довготривалого невиконання рішень національних судів та рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 року "Яворовенко та інші проти України".

Судом встановлено, що у провадженні відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження № 44366223 по виконанню рішення № 25663/02, прийнятого Європейським судом з прав людини у справі "Яворовенко та інші проти України", де одним із заявників є позивачка.

Із 13 серпня 2014 року виконавче провадження № 44366223 відкрито, 18 лютого 2016 року винесено постанову про його закінчення.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 травня 2019 року у справі № 813/719/16, поміж іншого, визнано протиправними дії Департаменту Державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України щодо закриття виконавчого провадження від 18.02.2016 № 44366223 та зобов`язано його поновити.

Судом констатовано протиправність дій щодо закриття виконавчого провадження та вказано на невиконання рішення Європейського суду з прав людини.

На виконання вказаного судового рішення державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України 20 липня 2019 року винесено постанову про відновлення виконавчого провадження № 44366223.

Доказів вчинення відповідачем будь-яких подальших дій, спрямованих на виконання рішення Європейського суду з прав людини, суду не надано, не здобуто таких доказів і судом.

Колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи відповідача про відсутність повноважень (механізму) державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в частині виконання рішення національного суду у рамках рішення Європейського суду з прав людини з наступних підстав.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно із статтею 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013 у рішенні від 26 червня 2013 року, звернув увагу на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, виконання судових рішень розглядається як невід`ємна частина судового розгляду в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини неодноразово робив висновок, що це право стало б ілюзорним у разі, коли б правова система держави допускала, щоб остаточне, обов`язкове судове рішення залишалося невиконаним. Це призводить до ситуації, несумісної з принципом верховенства права (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Васерман проти Росії" від 18 листопада 2004 року, "Шмалько проти України" від 20 липня 2004 року, "Сулягіч проти Боснії і Герцеговіни" від 03 листопада 2009 року, "Козачок проти України" від 07 грудня 2006 року, "Акашев проти Росії" від 12 червня 2008 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 року у справі "Шмалько проти України" встановлено, що для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод виконання рішення, ухвалене будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду. Це створює для держави обов`язок створити систему виконання рішень, яка була б ефективна як в теорії, так і на практиці і гарантувала виконання без неналежних затримок (рішення Європейського суду з прав людини від 07 червня 2005 року у справі "Фуклев проти України").

Невиправдане відкладення виконання обов`язкового рішення на тривалий термін може порушувати положення Конвенції. Обґрунтованість такого відкладення повинна бути вирішена, зважаючи також на складність правозастосування, поведінку заявника і компетентних представників влади, а також розмір і характер відшкодування збитків (Raylyan v.Russia (Райлян проти Росії).

З викладеного вище слідує, що судове рішення підлягає безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок, відтак особа, якій належить виконати судове рішення, повинна вчинити всі можливі дії для його виконання незалежно від будь-яких умов та суб`єктивних факторів.

Відповідач, окрім винесення постанови про відновлення виконавчого провадження від 20 липня 2019 року, будь-яких інших активних дій не вчинив. Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Яворовенко та інші проти України" № 25663/02, де одним із заявників є позивачка, залишається не виконаним з невиправданою затримкою, відповідальність за яку несе держава в особі її компетентних органів.

З урахуванням зазначених обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відділ примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України допустив протиправну бездіяльність по виконанню рішення Європейського суду з прав людини у справі "Яворовенко та інші проти України" № 25663/02, а тому позовні вимоги в цій частині слід задовольнити.

Суд також звертає увагу на те, що єдиним відповідачем у справі є Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, на виконанні якого знаходиться рішення Європейського суду з прав людини, а тому відсутні підстави для надання оцінки діям інших органів виконавчої служби.

Правомірність рішень, дій, бездіяльності інших органів державної виконавчої служби, які здійснюють виконання рішень за участю ОСОБА_1 , є предметом розгляду в інших судових справах. Зокрема, у провадженні Львівського окружного адміністративного суду перебуває справа № 1.380.2019.005079, предметом якої є, поміж іншого, вимога про визнання протиправною бездіяльності Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області щодо невжиття заходів для виконання судових рішень. Також у провадженні Львівського окружного адміністративного суду знаходиться справа № 463/6302/17, де серед позовних вимог є вимога зобов`язання відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) виконати свої посадові обов`язки щодо забезпечення виконання судових рішень від 30.12.2008 року у справі № 2а-1041/08 від 08.12.2015 року, у справі № 11461/14, рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 року, справа № 23057/09 Donets v/Ukraine Joined to application no. 255663/02 - Yavorenko v. Ukraine.

Щодо стягнення моральної шкоди колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Вимоги про відшкодування шкоди, відповідно до частини п`ятої статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Згідно із статтею 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статтею 23 Цивільного кодексу України).

Суд зауважує, що сама по собі тривалість невиконання судових рішень завдає позивачці моральних страждань, посилює відчуття безнадійності та відсутності правового захисту. Відповідні моральні страждання посилюються також й тим, що ситуація не зазнає змін навіть після ухвалення рішення Європейського суду з прав людини, яким зобов`язано виконати рішення національних судів щодо позивачки (рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.12.2008 року у справі № 2а-1041/08), яким визнано протиправним надмірно тривале продовження бездіяльності щодо тривалого невиконання рішення суду та стягнуто моральну шкоду.

Суд вважає, що виконання рішень національних судів залежить від дій органів, які здійснюють примусове виконання рішень, а завдана шкода знаходиться у прямому причинному зв`язку із їх бездіяльністю.

Суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини, який зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас неспростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справах "Скордіно проти Італії", пункти 203 - 204, та "Вассермана проти Росії", пункт 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення у справі "Бурдова проти Росії", пункт 100).

Тому, суд враховує, що відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має, і не може бути, точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є, і не може бути, адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

На переконання суду, враховуючи доведеність заподіяної моральної шкоди позивачці щодо характеру допущених стосовно неї порушень, глибини та обсягу її моральних страждань, засад розумності, а також з урахуванням інших обставин у цій справі, які мають істотне значення, суд вважає за можливе частково задовольнити позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 3000 грн.

Відповідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують.

За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 01 червня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Курко О. П. Боровицький О. А.