Справа № 200/841/22
Суддя: Волгіна Н.П.
Дата ухвалення: 2022-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2022 року Справа№200/841/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Волгіної Н.П., розглянувши в письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Донецькій області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Головного Управління Національної поліції в Донецькій області, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не здійсненні нового нарахування одноразової грошової допомоги позивачу при його звільнені зі служби із розрахунку місячного грошового забезпечення із включенням до його складу індексації та у не проведенні її виплати з урахуванням попередньо виплаченої суми допомоги;

- зобов`язати відповідача здійснити нове нарахування позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби із розрахунку місячного грошового забезпечення, включивши до його складу індексацію, та провести її виплату з урахуванням попередньо виплаченої суми допомоги;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті позивачу суми грошової компенсації за 14 календарних днів невикористаної в році звільнення (2019 рік) додаткової відпустки із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій, виходячи із одноденного розміру грошового забезпечення на день звільнення зі служби в поліції, та за 42 календарних дні невикористаних додаткових відпусток із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій за 2015 - 2017 роки (з розрахунку 14 календарних днів на рік), за 3 календарних дні невикористаної щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2015 рік і за 4 календарних дні невикористаної щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2018 рік (усього 7 календарних днів), виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення за останні 2 календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за 14 календарних днів невикористаної в році звільнення (2019 рік) додаткової відпустки із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій у сумі 7 628,60 грн, виходячи з одноденного розміру грошового забезпечення на день звільнення зі служби в поліції - 544,90 грн/день, та за 42 календарних дні невикористаних додаткових відпусток із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій за 2015 - 2017 роки (з розрахунку 14 календарних днів на рік) у сумі 25 286,94 грн, за 3 календарних дні невикористаної щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2015 рік і за 4 календарних дні невикористаної щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2018 рік (усього 7 календарних днів) у сумі 4 214,49 грн, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення за останні 2 календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення - 602,07 грн/день.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що з 6 листопада 2015 року проходив службу на різних посадах в органах внутрішніх справ МВС України, з 7 листопада 2015 року по 1 листопада 2019 року - в Національної поліції України.

Наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 1 листопада 2019 року № 474о/с відповідно до розділу VII Закону України «Про Національну поліцію» позивача звільнено зі служби в поліції за п. 2 ч. 1 ст. 77 (через хворобу за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції).

У листопаді 2019 року Головним управлінням Національної Поліції в Донецькій області позивачу нараховано та виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби.

Відповідно до довідки ГУНП в Донецькій області від 12 листопада 2021 року № 1642 та грошового атестату від 28 грудня 2019 року № 206 нарахування одноразової грошової допомоги позивачу при звільненні зі служби Головним управлінням було здійснено з розрахунку місячного грошового забезпечення без урахування індексації грошового забезпечення.

Відповідно до довідок ГУНП в Донецькій області від 10 листопада 2021 року кількість днів невикористаних позивачем щорічних чергових оплачуваних відпусток станом на день звільнення складала 7 діб: 3 доби за 2015 рік; 4 доби за 2018 рік; додаткові відпустки як учасник бойових дій за 2015 2017 та 2019 роки позивач не використовував.

Про нараховані суми, належні позивачу при звільненні, Головне управління Національної поліції в Донецькій області перед їх виплатою письмово не повідомляло.

Згідно архівної відомості від 12 листопада 2021 року при звільненні позивача зі служби в поліції належні йому суми грошової компенсації за 3 невикористані календарні дні щорічної чергової відпустки за 2015 рік і за 4 невикористані календарні дні щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2018 рік (всього 7 календарних днів), а також за 56 календарних днів невикористаних додаткових відпусток як учаснику бойових дій за 2015 2017 та 2019 роки (14 календарних днів на рік) Головним управлінням виплачені не були.

26 листопада 2021 року позивач звернувся до Головного управління Національної поліції в Донецькій області із заявою, у якій просив здійснити нове нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні із служби в поліції з розрахунку місячного грошового забезпечення, до складу якого включено нараховану та виплачену індексацію його грошового забезпечення, а також прийняти рішення про нарахування та виплату йому грошової компенсації за 7 невикористаних календарних днів щорічної чергової відпустки за 2015 рік та 2018 роки та за 56 календарних днів невикористаних додаткових відпусток як учаснику бойових дій за 2015 2017 та 2019 роки, але листом від 21 грудня 2021 року № H-296; 297/26/02-2021 Головне управління відмовила у задоволенні його заяви, зазначивши, що індексація не є складовою частиною грошового забезпечення поліцейських, тому включення її до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні суперечить вимогам чинного законодавства, а грошова компенсація за невикористані дні відпустки виплачується у випадку її не використання у році звільнення, нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані відпустки за минулі роки не передбачено умовами спеціального законодавства; нарахування та виплату грошової компенсації учасникам бойових дій за невикористану додатку відпустку законодавством не передбачено.

Позивач вважає, що бездіяльність відповідача з приводу не здійснення нового нарахування йому одноразової грошової допомоги при його звільнені зі служби із розрахунку місячного грошового забезпечення із включенням до його складу індексації та у не проведенні її виплати з урахуванням попередньо виплаченої суми та не виплату йому компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки такою, що порушує його права (а.с. 1-20).

У відзиві на позов Головне управління зазначає про відсутність підстав для задоволення заявлених позивачем вимог, обґрунтовуючи це наступним.

ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ до 6 листопада 2015 року, в Національній поліції України - з 7 листопада 2015 до 1 листопада 2019 року.

Наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 1 листопада 2019 № 474о/с відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 1 листопада 2019 року ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції.

При звільненні в листопаді 2019 року з позивачем був проведений повний розрахунок.

Згідно із п. 3 розділу 1 Порядку та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого Наказом МВС України від 6 квітня 2016 року № 260, до складу грошового забезпечення поліцейських входить: посадовий оклад, оклад за спеціальним званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії, одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Пунктом 23 (чинним на момент звільнення позивача зі служби) розділу І Порядку № 260 передбачено, що поліцейським, які звільняються зі служби в поліції та в установленому порядку мають право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, нарахування такої допомоги здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер, та премій, установлених на день звільнення.

Отже, індексація грошового забезпечення до цього переліку не віднесена.

Враховуючи зазначене ОСОБА_1 при звільненні відповідно до чинного законодавства нарахована одноразова грошова допомога в розмірі 154 598,80 грн із розрахунку грошового забезпечення, до складу якого не було включено індексацію.

Щодо позовних вимог позивача про визнання протиправною бездіяльності ГУНП в Донецькій області та зобов`язання нарахувати і виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019, 2015 - 2017 роки та щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2015 рік у кількості 3 календарних днів і за 2018 рік у кількості 4 календарних днів, у відзиві зазначено наступне.

Відповідно до ст. 92 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки, при цьому до переліку щорічних додаткових відпусток, визначених п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про відпустки», додаткова відпустка учасникам бойових дій не віднесена.

Посилається на постанову Верховного Суду від 7 грудня 2018 року по справі № 815/6476/15, в якій зазначено, що додаткові відпустки, визначені розділом ІІІ, в тому числі і ст. 16-2, до щорічних основних та щорічних додаткових відпусток, визначених ст. 4 цього Закону не відносяться.

Статтею 24 Закону України «Про відпустки» визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, згідно ст. 24 цього Закону компенсуються лише щорічні відпустки та відпустки працівникам, які мають дітей або неповнолітню дитину особу з інвалідністю.

Також у відзиві зазначено, що дія Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» поширюється на правоохоронні органи спеціального призначення. Позивач проходив службу у Національній поліції, а не в органах спеціального призначення; під час служби перебував у кадрах поліції та не відносився до категорії військовослужбовців, тому дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на позивача, як на поліцейського, не розповсюджується.

Посилається при цьому на постанову Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі № 2а-5178/12/1470, в якій зазначено, що «…УДАІ Управління Міністерства внутрішніх справ України у Миколаївській області не відносилось до правоохоронних органів спеціального призначення…».

Також зауважує, що згідно ч. 13 ст. 17 «Про військовий обов`язок і військову службу» поліцейським на весь період їх служби надається відстрочка від призову на строкову військову службу для продовження професійної діяльності.

Отже, посилання позивача на те, що поліцейські також відносяться до військовослужбовців, на переконання відповідача є помилковим.

У 2015-2017 та 2019 роках позивач із рапортами про надання йому додаткових відпусток як учаснику бойових дій не звертався, як наслідок, вказана відпустка йому не надавалась.

Враховуючи наведене, вимога позивача про стягнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій є необґрунтованою.

Щодо компенсації за невикористану частину основної щорічної відпустки, відповідач зазначив, що відповідно до ст. 92 Закону № 580-VIII поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надасться чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в роді звільнення.

Виплата грошової компенсації за не використані дні відпустки за попередні роки ані Законом № 580-VIII, ані Порядком № 260 (п. 8 розділу ІІІ) не передбачена.

Як наслідок, правові підстави для виплати позивачу компенсації за невикористані ним дні чергових відпусток за попередні роки відсутні.

Вказує, що з аналогічного питання Верховним Судом викладена правова позиція у постановах від 7 серпня 2019 року (справа № 820/5122/17) та від 6 лютого 2020 року (справа № 818/1276/17).

Також зазначено, що позивач звернувся до суду із даним позовом із пропуском строку, встановленого ст. 122 КАС України (а.с. 60-67).

У відповіді на відзив позивач зазначає, що посилання відповідача на те, що Порядок № 260 передбачає вичерпний перелік складових грошового забезпечення і до цього переліку не входить індексація і тому її правомірно не було враховано у складі грошового забезпечення при розрахунку одноразової грошової виплати - є необґрунтованими, так як згідно ч. 5 ст. 94 Закону України «Про Національну поліцію» грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону, отже, індексація грошового забезпечення має бути врахована у складі грошового забезпечення при визначенні розміру грошової допомоги при звільненні.

Посилається при цьому на постанову Верховного Суду від 3 квітня 2019 року по справі № 638/9697/17.

Також зауважує, що пунктом 2.2.7. розділу 2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, встановлено, що суми виплат, пов`язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу Фонду додаткової заробітної плати.

Враховуючи зазначене, індексація належить до структури заробітної плати (грошового забезпечення).

Вказує, що в обґрунтування своїх заперечень ГУНП в Донецькій області посилається на позицію, викладену у листі Міністерства соціальної політики України від 18 серпня 2016 року №454/13/116/-16, але листи Міністерства соціальної політики України не є джерелом права.

Посилання відповідача на не подання позивачем рапортів до підрозділів кадрового забезпечення про надання відпустки не впливає на право працівника на компенсацію невикористаної відпустки при його звільненні.

Зазначає також, що відповідач до відзиву долучив довідку Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Донецькій області від 3 лютого 2022 року № 225, згідно з якою одноденний розмір грошового забезпечення позивача на день звільнення, який склав 515,34 грн (із розрахунку 15 459,88 грн/30 діб), обчислено з розміру місячного грошового забезпечення, у складі якого не враховано індексацію грошового забезпечення.

При цьому у довідці від 3 лютого 2022 року № 223 про нарахування та виплату грошового забезпечення позивачу при звільненні, окремим рядком зазначено, що у листопаді 2019 року позивачу за фактично відпрацьований час (за 1 листопада 2019 року) було нараховано та виплачено індексацію - 29,57 грн. Факт нарахування та виплати позивачу індексації в розмірі 29,57 грн у складі його грошового забезпечення у сумі 544,91 грн за фактично відпрацьований час у листопаді 2019 року (за 1 листопада 2019 року) також підтверджується грошовим атестатом від 28 грудня 2019 року № 206 та архівною відомістю № 4 від 12 листопада 2021 року № 1645.

Щодо зазначення відповідача про те, що позивач пропустив строк звернення до суду із даним позовом, у запереченні на відзив зазначено, що розрахунок сплачених при звільненні виплат позивачу в письмовому вигляді, як це передбачено ст. 116 КЗпП України, не надавався, а отримавши при звільненні певну суму від відповідача позивач виходив із презумпції, що розмір сплаченої йому допомоги при звільненні визначений відповідно до законодавства. Належний розрахунок нарахованих та виплачених позивачу при звільненні сум він отримав лише 24 листопада 2021 року.

Крім цього зауважив, що в межах цієї справи він оскаржує не здійснені йому нарахування та виплата у листопаді 2019 року, а відмова відповідача здійснити нове нарахування грошової допомоги при звільненні та виплату (з врахуванням раніше сплачених сум) за його заявою, яка мала місце у грудні 2021 року і про яку позивач дізнався 3 січня 2022 року.

Також зазначив, що згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плата без обмеження будь-яким строком.

Наполягає, що має право на отримання компенсації за невикористані в роки служби (в тому числі й інші роки, крім року звільнення) відпустки як основної так і додаткової.

Посилається на постанови Верховного Суду, зокрема від 11 лютого 2021 року у справі № 160/13220/19, від 23 вересня 2021 року у справі № 520/12296/2020, від 4 листопада 2021 року у справі № 440/5244/19, від 14 квітня 2021 року у справі № 620/1487/20, від 31 травня 2021 року у справі № 200/13837/19-а, від 11 листопада 2021 року у справі № 360/1874/20, від 11 листопада 2021 року у справі № 200/1175/20-а та інші (а.с. 80-90).

У запереченнях на відповідь на відзив відповідач наполягає на порушенні позивачем строку звернення до суду із даним позовом, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України та зазначає, що позивач мав можливість звернутись із питання розрахунку грошових коштів, отриманих ним при звільненні ще у листопаді 2019 року, але зробив це лише у листопаді 2021 року.

Крім цього зазначає, що твердження позивача про те, що нове нарахування та виплата грошової допомоги при звільненні не стосуються його права на отримання належним при звільненні сум та, як наслідок, внесення змін до наказу про звільнення є помилковим (а.с. 98-99).

Ухвалою суду від 17 січня 2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с. 54-55).

Ухвалою суду від 17 червня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання Головного управління Національної поліції в Донецькій області про зупинення провадження у справі (а.с. 101-102).

Ухвалою суду від 27 червня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання Головного управління Національної поліції в Донецькій області про відкладення (перенесення) розгляду справи (а.с. 107-108).

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , є громадянином України, РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; з 15 вересня 2015 року має статус учасника бойових дій відповідно до рішення комісії МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій працівників органів внутрішніх справ України від 14 серпня 2015 року № 15/І/V/8 та посвідчення від 15 вересня 2015 року № 039921; є особою з інвалідністю 2 групи внаслідок війни (а.с. 21-24, 38-40).

Відповідач, Головне управління Національної поліції в Донецькій області, 8, зареєстроване місцезнаходження: 87517, Донецька обл., м. Маріуполь, пр. Нахімова, буд. 86, є органом державної влади та належним відповідачем у справі (а.с. 68).

Судом встановлено, що позивач з 7 листопада 2015 року по 1 листопада 2019 року проходив службу в Національній поліції України, що підтверджується записами в трудовій книжці серії НОМЕР_2 (а.с. 26).

Наказом ГУНП в Донецькій області від 1 листопада 2019 року № 474о/с відповідно до розділу VII Закону України «Про Національну поліцію» майора поліції ОСОБА_1 (0123611), старшого слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції в Донецькій області, звільнено зі служби в поліції за п. 2 ч. 1 ст. 77 (через хворобу за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції); вислуга років на 1 листопада 2019 року у календарному обчисленні та для виплати одноразової грошової допомоги складає: 20 років 2 місяці 18 днів, у пільговому обчисленні 30 років 9 місяців 28 днів. Також наказом визначено: вважати зайво використану відпустку за 2019 рік у кількості 7 діб (а.с. 27).

Суд зазначає, що відомостей щодо виплати позивачу компенсації за невикористані дні основної відпустки за 2015 та 2018 роки, а також за невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2017 роки та за 2019 рік даний наказ не містить.

Згідно довідки ГУНП в Донецькій області від 12 листопада 2021 року № 1642, архівної відомості № 4 за період з січня по грудень 2019 року, розрахункового листа за листопада 2019 року при звільненні позивачу нарахована одноразова грошова допомога при звільненні в розмірі 154 598,80 грн, розрахунок якої здійснювався із врахуванням розміру грошового забезпечення - 15 459,88 грн: посадовий оклад (старший слідчий) 2 600,00 гри + оклад за спеціальне звання (майор поліції) 2 000,00 грн + надбавка за вислугу років (40%) 1 840,00 грн + доплата за специфічні умови проходження служби (45%) 2 898,00 грн + премія (61,074%) 5 861,88 грн (а.с. 28, 30, 32-33).

Як зазначено у довідці ГУНП в Донецькій області від 12 листопада 2021 року № 1642 та пояснень відповідача, при розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні позивача не було враховано в розрахунковому розмірі грошового забезпечення нарахованої та сплаченої позивачу суми індексації грошового забезпечення (а.с. 32-33, 60-67).

Одноразова грошова допомога при звільненні (із відрахуванням коштів за зайво використані дні основної відпустки за 2019 рік та обов`язкових податків і зборів) була перерахована на особистий картковий рахунок ОСОБА_1 , відкритий в АТ КБ «Приватбанк» в сумі 149 029,84 грн (а.с. 1, 28, 30).

Згідно довідки Управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 10 листопада 2021 року № 4385/12/03-2021 за даними обліків інформаційно-пошукової системи регіонального рівня невикористана частина чергової оплачуваної відпустки майора поліції ОСОБА_1 станом на день звільнення 1 листопада 2019 склала: 3 доби за 2015 рік та 4 доби за 2018 рік (а.с. 41).

Як зазначено у довідці № 497/12/03-2022 від 8 грудня 2022 року, виданої ГУНП в Донецькій області, щодо використання позивачем основної та додаткової щорічних відпусток за 2015-2019 роки (із врахуванням додаткових пояснень):

- у 2015 році тривалість основної щорічної відпустки склала 3 доби; відпустка не використана;

- у 2016 році тривалість основної щорічної відпустки складала 30 діб, використано 30 діб; щорічна додаткова відпустка згідно ч. 3 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію» (1 календарний день за кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби) склала 12 днів, використано 12 днів;

- у 2017 році тривалість основної відпустки складала 30 доби, використано 30 діб; тривалість щорічної додаткової відпустки склала 13 днів, використано 12 днів; не використано 1 день відпустки;

- у 2018 році тривалість основної відпустки складала 30 доби, використано 30 діб; тривалість щорічної додаткової відпустки склала 14 днів, використано 10 днів; не використано 4 дні відпустки;

- у 2019 році тривалість основної відпустки складала 30 діб, використано 30 діб; тривалість щорічної додаткової відпустки склала 15 днів, використано в кількості 15 днів; зайво використана відпустка 7 днів (а.с. 70, 115-116).

Як встановлено судом, компенсація за невикористані дні основної щорічної відпустки за 2015 рік, за невикористані дні додаткової відпустки згідно ч. 3 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію» за 2017 - 2018 роки, а також за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, передбаченої ст. 16-2 Закону України «Про відпустки», за 2015-2019 роки, позивачу при звільненні виплачена не була.

У листопаді 2021 року позивач звернувся до відповідача із запитом про надання довідок про порядок нарахування та розмір одноразової грошової допомоги при звільненні, про нараховане та виплачене грошове забезпечення за 2015-2019 роки та надання розрахункових листків за ці роки (а.с. 31).

Із супровідним листом від 12 листопада 2021 року (вих. № 603зі/26/02/2021) відповідач направив позивачу запитувані документи (а.с. 31-34, 41-42).

У довідці від 12 листопада 2021 року № 1642 «Щодо порядку нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні», яка була направлена позивачу, наведені роз`яснення з приводу порядку розрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні, зокрема зазначено, що відповідно до п. 23 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженому наказом МВС України від 6 квітня 2016 року № 260, поліцейським, які звільняються зі служби в поліції та мають право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, нарахування такої допомоги здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер, та премій, установлених на день звільнення. Наведено розрахунок суми такої допомоги, відповідно до якого при здійсненні цього розрахунку у складі грошового забезпечення не було враховано індексацію доходів позивача. Зазначено, що після надходження відповідного фінансування зазначена грошова допомога із відрахуванням коштів за зайво використані дні основної відпустки за 2019 рік та обов`язкових податків і зборів, була перерахована на особистий картковий рахунок ОСОБА_1 , відкритий в АТ КБ «Приватбанк» в сумі 149 029,84 грн (а.с. 31-34).

26 листопада 2021 року позивач звернувся до відповідача із заявами (вхід № Н-5690 та вхід № Н-5691) щодо здійснення нового нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні із розрахунку місячного грошового забезпечення, до якого включити нараховану та виплачену позивачу індексацію грошового забезпечення, всього 8 870,90 грн (163 469,70 грн [розрахована позивачем із врахуванням індексації сума допомоги] 154 598,80 грн [сума допомоги, нарахована та сплачена позивачу при звільненні]) та про нарахування та виплату грошової компенсації за 3 невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2015 рік і за 4 невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2018 рік (усього 7 днів), а також за 56 календарних днів невикористаних додаткових відпусток як учаснику бойових дій за 2015 2017 та 2019 роки (з розрахунку 14 календарних днів на рік), виходячи з розміру середньоденного (одноденного) грошового забезпечення (а.с. 35-37, 43-45).

Листом від 21 грудня 2021 року № Н-296; 297/26/02-2021, отриманим позивачем 3 січня 2022 року (а.с. 50-51), відповідач повідомив позивачу, що пунктом 2 ст. 94 Закону України «Про Національну поліцію» та постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 передбачено, що порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Відповідно до п. 3 Розділу 1 Порядку та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженому Наказом МВС України від 6 квітня 2016 року № 260, складовими грошового забезпечення поліцейських є: посадовий оклад, оклад за спеціальним званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійних характер), премії, одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з п. 6 розділу VI Порядку № 988 також визначено, що нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні із служби здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення ураховуючи відповідні оклади за посадою, спеціальним званням, процентну надбавку за стаж служби в поліції, щомісячні додаткові видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премій, установлених на день звільнення.

Таким чином, оскільки індексація не є складовою частиною грошового забезпечення поліцейських, включення її до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні суперечить вимогам чинного законодавства.

Щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки за 2015, 2018 роки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 -2017 та 2019 роки, у листі зазначено, що Законом України «Про Національну поліцію» визначено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Передбачена ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» додаткова відпустка повинна бути використана працівником протягом календарного року (у період з 1 січня до 31 грудня включно).

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А 1 групи.

Враховуючи наведене, грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку виплачується у випадку її невикористання у році звільнення; виплата грошової компенсації за невикористані відпустки за минулі роки не передбачено умовами спеціального законодавства. Нарахування та виплата грошової компенсації учасникам бойових дій за невикористану додаткову відпустку законодавством не передбачено.

Враховуючи викладене, підстави для виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 -2017 роки та 2019 рік відсутні (а.с. 46-49).

Будучи не згодним із відмовою відповідача здійснити нове нарахування грошової допомоги при звільненні та її виплату (з врахуванням раніше сплачених сум) за його заявою від 26 листопада 2021 року, та відмовою нарахувати та виплатити йому компенсацію за невикористані дні основної щорічної відпустки за 2015 та 2018 роки та щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2017, 2019 роки позивач звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із даним позовом.

При вирішенні питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду із даним позовом, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Як вбачається з ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд зазначає, що спеціальним законодавством (в тому числі і КАС України) прямо не врегульовано питання строків звернення до суду у зв`язку з порушенням відповідачем суб`єктом владних повноважень законодавства про оплату праці.

Разом із цим відповідно до ст. 98 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

В аспекті спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що поняття "грошове забезпечення" і "заробітна плата", які використано у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір щодо виплати грошового забезпечення військовослужбовця охоплюється застосованим в ч. 2 ст. 233 КЗпП України визначенням "законодавство про оплату праці" та, відповідно, звернення до суду з заявленими позивачем вимогами не обмежується будь-яким строком.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, що неодноразово була висловлена, зокрема, у постанові від 25 квітня 2019 року у справі № 804/496/18, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 360/3359/19.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Статтею 47 КЗпП України встановлено правило, за яким власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення особи провести розрахунок з нею у строки, зазначені вст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно п.п. 14.1.48 ст. 14 Податкового кодексу - заробітна плата для цілей розділу IV цього Кодексу - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні № «… положення частини 2 ст. 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник мас право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Верховний Суд у Постанові від 18 березня 2021 року у адміністративній справі № 820/3313/17 надав оцінку, в тому числі, застосуванню строку звернення до суду із вимогами щодо виплати суб`єктом владних повноважень належних працівникові (службовій особі) виплат при звільненні, зокрема й одноразової грошової допомоги при звільненні, зазначив (п.п. 36, 37), що «…закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність».

Проаналізувавши наведені вище нормативно-правові приписи суд дійшов висновку, що на позовні вимоги щодо виплати належних працівникові при звільненні виплат строк звернення до суду, зокрема, встановлений ч. 5 ст. 122 КАС України, не розповсюджується.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто, протягом розумного строку.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України від 2 липня 2015 року № 580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон України «Про Національну поліцію», Закон № 580-VIII).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 580-VIII поліція у своїй діяльності керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст. 60 Закону України "Про Національну поліцію" проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

При вирішенні питання щодо правомірності/не правомірності не нарахування та не виплати позивачу при звільненні компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової щорічної оплачуваної відпустки, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 92 Закону № 580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Згідно ч. 2 ст. 93 наведеного Закону тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.

Статтею 4 Закону України від 5 листопада 1996 року № 504/96-ВР "Про відпустки" (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачені також наступні види щорічних відпусток: основна відпустка (ст. 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (ст. 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 цього Закону); і н ш і додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до ч. 4 ст. 93 Закону № 580-VIII за кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.

Згідно ст. 16-2 Закону України "Про відпустки" учасникам бойових дій […] надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Пунктом 19 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551-XII від 2 жовтня 1993 року (далі Закон № 3551-ХІІ) визначено, що учасниками бойових дій визнаються, в тому числі поліцейські, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Відповідно до п. 12 ст. 12 Закону № 3551-ХІІ учасники бойових дій мають пільгу у вигляді одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 93 Закону України "Про Національну поліцію" та пунктом 8 розділу ІІІ Порядку виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішній справ України 6 квітня 2016 року № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за № 669/28799 (далі - Порядок № 260), передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Відповідно до ст. 93 Закону України "Про Національну поліцію" за бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Отже, Законом України "Про Національну поліцію", яким визначені підстави та умови отримання відпустки поліцейськими, не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. При цьому положеннями цього закону не передбачено позбавлення такої особи права на відпустку, яке вона вже отримала в попередньому календарного році.

Згідно абз. 7 п. 8 розділу ІІІ Постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" № 988 від 11 листопада 2015 року, якою врегульовано порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейських (далі - Постанова № 988), за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

З аналізу викладених норм вбачається, що у випадку звільнення поліцейського, йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні відпустки, у тому числі за невикористані дні щорічної основної відпустки та невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР та ст. 12 Закону № 3551-ХІІ.

При цьому положення Закону № 3551-ХІІ також не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Вищезазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 7 травня 2020 року у справі № 360/4127/19, та від 19 січня 2021 року в справі № 160/10875/19, від 31 березня 2021 року у справі № 320/3843/20, від 31 травня 2021 року 200/13837/19-а.

На підставі викладеного вище суд дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання грошової компенсації за невикористані ним 3 дні основної щорічної відпустки за 2015 рік, 1 день додаткової відпустки згідно ч. 3 ст. 93 Закону № 580-VIII за 2017 рік та за 4 дні додаткової відпустки, передбаченої ч. 3 ст. 93 Закону № 580-VIII, за 2018 рік, а також за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР, за 2017-2019 роки загальною тривалістю 56 календарних днів.

Відповідно, позовні вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не виплати позивачеві компенсації за невикористані дні як основної так і додаткової відпусток та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві компенсацію за невикористані дні відпусток - підлягають задоволенню.

Суд зазначає, що позивачем не оскаржується бездіяльність відповідача в частині не нарахування та не виплати йому компенсації за 1 календарний день додаткової відпустки за 2017 рік.

Разом із цим згідно наданих відповідачем позивачу пояснень та довідок, такі відомості ОСОБА_1 Головним управління поліції області не надавались.

Згідно ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи встановлені судом обставини, беручи до уваги приписи ч. 2 ст. 9 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог позивача та визнати протиправною бездіяльність відповідача також щодо не виплати позивачеві компенсації за невикористаний один день додаткової відпустки, передбаченої ч. 3 ст. 93 Закону № 580-VIII, за 2017 рік та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві компенсацію за невикористаний день цієї відпустки.

Щодо позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача нарахувати та сплатити позивачу визначену ним у позові суму компенсації за невикористані дні відпусток, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом с п о р і в у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Розмір та порядок обчислення належних позивачу сум компенсації за невикористані дні відпусток, що мають бути вчинені відповідачем на виконання цього рішення суду, н е є спірним в межах даної справи.

Отже, позовні вимоги позивача про зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві компенсацію за невикористані дні основної щорічної відпустки та додаткової відпустки, як учаснику бойових, із застосуванням приписів постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 та у визначеній позивачем сумі (додаткової відпустки: 7 628,60 за 2019 рік, 25 286,94 грн за 2015-2017 роки, основної відпустки за 2015, 2018 роки 4 214,49 грн за грн) - спрямовані на майбутнє, тому що припускають можливе порушення відповідачем порядку та розміру нарахування цієї компенсації та, як наслідок, можливість виникнення такого спору.

Враховуючи зазначене, позовні вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають у зв`язку із їх передчасністю.

При вирішенні питання щодо правомірності/неправомірності не врахування відповідачем у складі грошового забезпечення позивача при розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні нарахованої та сплаченої позивачу індексації грошового забезпечення, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 102 Закону № 580-VIII виплата одноразової грошової допомоги поліцейським після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-XII (далі Закон № 2262-ХІІ) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Згідно п. 1 розділу VI Порядку № 260 поліцейським, які звільняються із служби через хворобу (за станом здоров`я), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно до п. 6 даного розділу нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні із служби здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення, ураховуючи відповідні оклади за посадою, спеціальним званням, процентну надбавку за стаж служби в поліції, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премій, установлених наказами на день звільнення.

Аналогічні приписи містяться і у п. 1 Постанові № 988, відповідно до якого грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пунктом 3 Порядку № 260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.

До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Частиною 5 ст. 94 Закону № 580-VIII передбачено, що грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.

Згідно ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до ст. 2 цього Закону індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема оплата праці (грошове забезпечення).

Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 5 жовтня 2000 року № 2017-ІІІ визначено, що законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Пунктом 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, передбачено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Отже, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, спрямованою на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Незважаючи на наявність спеціального законодавства, зокрема Закону № 580-VIII, Закону № 2262-ХІІ та Порядку № 260, якими визначаються види (складові) грошового забезпечення, в тому числі поліцейських, натомість які не врегульовують питання віднесення індексації грошового забезпечення до видів грошового забезпечення, з якого обчислюється в тому числі грошова допомога при звільненні, при вирішенні цього питання слід субсидіарно застосовувати положення спеціальних законів щодо механізму проведення індексації, її мети та правової природи (суті), зокрема, Закону № 2017-ІІІ, Закону № 1282-ХІІ та Порядку № 1078.

Субсидіарне застосування зазначених норм права дає підстави для правового висновку, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому вона має бути врахована у складі грошового забезпечення поліцейського для розрахунку пенсії за вислугу років, що забезпечує дотримання пенсійних прав осіб, звільнених зі служби, як складової конституційного права на соціальний захист. В іншому випадку, не врахування індексації при обрахунку пенсії за вислугу років призвело б до застосування для визначення розміру пенсії знеціненого грошового забезпечення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 3 квітня 2019 року у справі № 638/9697/17, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19 березня 2020 року у справі № 820/5286/17.

Враховуючи положення наведених вище норм, суд дійшов висновку про те, що індексація має бути врахована у складі грошового забезпечення позивача для розрахунку грошової допомоги при звільненні.

Як наслідок, нарахування позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні без застосування у складі грошового забезпечення нарахованої та сплаченої індексації грошового забезпечення є протиправним.

Керуючись ч. 2 ст. 9 КАС України, суд вважає за необхідне визнати такі дії протиправними та зобов`язати управління здійснити перерахунок та виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні із врахуванням у складі грошового забезпечення нарахованої та сплаченої індексації грошового забезпечення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України від 8 липня 2011 року № 3674-VI "Про судовий збір" позивач є звільненим від сплати судового збору.

Згідно ч. 2 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, тому в силу вимог ст. 139 КАС України питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 9, 12, 72-77, 94, 139, 192-193, 242-246, 255, 262, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (8, зареєстроване місцезнаходження: 87517, Донецька обл., м. Маріуполь, пр. Нахімова, буд. 86) , є органом державної влади та належним відповідачем у справі (а.с. 68) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо нарахування ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільнені зі служби без врахуванням у складі грошового забезпечення індексації грошового забезпечення.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 при звільненні грошової компенсації за невикористані три дні щорічної основної відпустки за 2015 рік.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 при звільненні грошової компенсації за невикористані п`ять днів додаткової відпустки, передбаченої ч. 3 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію», - один день за 2017 рік та за чотири дні за 2018 рік.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 при звільненні грошової компенсації за невикористані п`ятдесят шість днів додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону України «Про відпустки», за 2015 - 2019 роки.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області здійснити перерахунок призначеної та сплаченої ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільнені із врахуванням при розрахунку цієї допомоги у складі грошового забезпечення індексації грошового забезпечення, та провести її виплату з урахуванням попередньо виплаченої суми допомоги.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані три дні щорічної основної відпустки за 2015 рік.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані п`ять днів додаткової відпустки, передбаченої ч. 3 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію», за 2017 та 2018 роки.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані п`ятдесят шість днів додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» за 2015 2019 роки.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.П. Волгіна