Справа № 480/6101/21
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2022-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2022 р. Справа № 480/6101/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: П`янової Я.В. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 04.10.2021, головуючий суддя І інстанції: С.М. Глазько, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 04.10.21 по справі № 480/6101/21

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України

про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії по розгляду, призначенню та виплаті одноразової грошової допомоги,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України (далі - Департамент фінансово-облікової політики МВС України, відповідач) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії по розгляду, призначенню та виплаті одноразової грошової допомоги у якій просив:

- визнати протиправними дії Департаменту фінансово-облікової політики МСВ України щодо відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності третьої групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ;

- зобов`язати МВС України в особі Департаменту фінансово-облікової політики МВС України призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу відповідно до Порядку №850 у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуми, встановленого законом для працездатних осіб.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 04.10.2021 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Департаменту фінансово-облікової політики МВС України щодо неприйняття рішення про призначення та виплату (чи відмову у призначенні та виплаті) ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності третьої групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби.

Зобов`язано Департамент фінансово-облікової політики МВС України розглянути та прийняти відповідне рішення про призначення та виплату (чи відмову в призначенні та виплаті) ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності третьої групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просив скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 04.10.2021 та ухвалити нове судове рішення, яким у позові відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що відповідно до підпункту 2 пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року №850 (далі - Порядок №850) грошова допомога призначається і виплачується у разі установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ. Таким чином формулювання причини інвалідності від захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, як підстава для виплати зазначеної вище допомоги, у вказаному Законі та Постанові Кабінету Міністрів України відсутнє та до того ж, не є тотожнім із проходженням служби в органах внутрішніх справ. Зазначив, що ч. 1 ст. 16 Закон України "Про міліцію" від 20.12.1990 за №565-ХІІ (далі Закон №565-ХІІ) передбачено, що особовий склад міліції складається з працівників, що проходять державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно до чинного законодавства присвоєно спеціальні звання міліції. Однак, як вбачається з матеріалів справи позивач мав спеціальне звання внутрішньої служби, ОСОБА_1 був співробітником внутрішніх справ України, але не був міліціонером. Крім цього вказав, що позивач просить суд стягнути з МВС України одноразову допомогу на підставі нормативно-правового акту, який до його не застосовується.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу позивач зазначив, що відмова МВС України в розгляді документів та прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги є прямим порушенням ст. 46 Конституції України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 308, п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, вислухавши суддюдоповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

З 01.10.1956 по 30.10.1987 позивач проходив службу в управлінні пожежної охорони Управління внутрішніх справ МВС. Наказом від 31.20.1987 позивач був звільнений у званні підполковника внутрішньої служби.

06.02.2020 Сумська медико-соціальна експертна комісія встановила відповідачу третю групу інвалідності з втратою 60% професійної працездатності, одержану в період проходження служби.

14.02.2020 позивач звернувся до УМВС України в Сумській області із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому третьої групи інвалідності. У своєму листі УМВС України в Сумській області від 24.02.2020 позивачу було роз`яснено, що права на виплату одноразової грошової допомоги заявник не має.

Вважаючи відмову протиправною, позивач звернувся до суду з відповідним позовом (справа №480/1519/20). Рішенням Сумського окружного адміністративного суду по справі №480/1519/20 від 13.08.2020 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/91074275), яке залишене без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 02.03.2021, позовні вимоги позивача були задоволенні частково, а саме:

визнано протиправними дії Управління МВС України в Сумській області в особі ліквідаційної комісії щодо відмови у направленні до Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України висновку щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку з настанням інвалідності третьої групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби;

зобов`язано УМВС України в Сумській області в особі ліквідаційної комісії подати Міністерству внутрішніх справ України в особі Департаменту фінансово-облікової політики висновок щодо виплати грошової допомоги ОСОБА_1 ;

в іншій частині позовних вимог відмовлено.

На виконання вказаного рішення суду УМВС України в Сумській області направило 05.04.2021 до відповідача «Висновок на виконання рішення суду по справі №480/1519/20 від 13.08.2020 складений на підставі матеріалів працівника внутрішньої служби ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 315300 гривень».

07.06.2021 позивач отримав від Голови ліквідаційної комісії УМВС в Сумській області лист від 24.05.2021 №82/33/01-2021 про відмову відповідача щодо призначення одноразової грошової допомоги (а.с.7). До вказаного листа було додано лист відповідача №20823/15-2021 від 17.05.2021.

У листі відповідача №20823/15-2021 від 17.05.2021, зазначено, що, оскільки позивач звільнений зі служби у 1987 році, тобто до прийняття Закону №565-ХІІ та набрання ним чинності, тому до факту встановлення йому інвалідності (2020 рік) не можуть бути засновані як норми вказаного Закону, так і порядку №850. Ураховуючи викладене, матеріали щодо призначення одноразової грошової допомоги позивачу повертаються без прийняття рішення як такі, що не відповідають вимогам законодавства.

Позивач вважає, що лист, яким, на думку позивача, було відмовлено в нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги по суті, містить неправомірні мотиви такої відмови. Тому позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Надаючи оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності міліції України, а також порядок проходження служби в міліції визначав Закон №565-ХІІ.

Згідно з пунктом 5 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" №580-VІІІ від 02.07.2015 року (який набрав чинності 7 листопада 2015 року) визнано таким, що втратив чинність Закон №565-ХІІ.

Відповідно до пункту 15 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію", право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію", зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".

До набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію" порядок виплати одноразової грошової допомоги регулювався нормами статті 23 Закону України "Про міліцію" та Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженим Порядком №850.

Відповідно до статті 23 Закону №565-ХІІ у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

Пунктом 9 Порядку №850 закріплено, що МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, Департамент фінансово-облікової політики МВС України, не прийнявши за результатом розгляду документів про виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги жодного з зазначених вище рішень, всупереч пункту 9 Порядку № 850.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що спосіб, у який МВС України розглянуло заяву та документи про виплату позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, Законом України №565-ХІІ та Порядком № 850 не передбачені, а тому позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльність Департаменту фінансово-облікової політики МВС України щодо неприйняття рішення про призначення та виплату (чи відмову у призначенні та виплаті) ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності третьої групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби та зобов`язання МВС України прийняти рішення за результатом розгляду заяви позивача.

Посилання апелянта на відсутність права у позивача на отримання одноразової грошової допомоги, колегія суддів вважає таким, що не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки відповідачем не було прийняті рішення щодо призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги.

Щодо інших доводів апелянта колегія суддів зазначає.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 по справі №480/6101/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді Я.В. П`янова О.В. Присяжнюк