Справа № 420/21826/21
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2022-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2022 р.м. ОдесаСправа № 420/21826/21

Суддя в суді І інстанції Тарасишина О.М.

Рішення суду І інстанції ухвалено у м. Одеса 09 березня 2022 року

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Яковлєва О.В.,

суддів Єщенка О.В., Крусяна А.В.,

при секретарі Ісмієвій А.І.

за участі:

представника апелянта Орловської І.В.,

представника позивача Балан В.І.,

представника третьої особи Ремінської С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 березня 2022 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліко» до Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Державної авіаційної служби України, про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ліко» звернулось до суду з позовом у якому заявлено вимоги Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради, а саме: визнання протиправними дії щодо відмови у наданні містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки; зобов`язання надати містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 березня 2022 року задоволено позовні вимоги.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням відповідачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог не відповідає встановленим обставинам справи, так як у межах спірних правовідносин відсутні правові підстави для видачі ТОВ «Ліко» спірних містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки.

В даному випадку, апелянт зазначає, що наміри забудови товариства не відповідають положенням діючої містобудівної документації на місцевому рівні, так як розміщення багатоквартирних житлових будинків на землі товариства не передбачено містобудівною документацією та порушує висотні обмеження, встановлені для забезпечення безпеки польотів у відповідному районі міста.

Крім того, апелянт наголошує на тому, що судом першої інстанції безпідставно розглянуто дану справу в порядку письмового провадження та порушено його право на доступ до суду.

В свою чергу, товариством подано відзив на отриману апеляційну скаргу у якому зазначено, що судом першої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог, так як у межах спірних правовідносин йому протиправно відмовлено у видачі спірних містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Ліко» має намір здійснення забудови земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 5а, кадастровий номер земельної ділянки :16:008:0008, яка належить позивачу на праві приватної власності.

При цьому, 15 вересня 2021 року та 29 вересня 2021 року на виконання ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», з метою здійснення забудови зазначеної земельної ділянки, товариство звернулось до Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради з проханням надати містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки.

Однак, суб`єктом владних повноважень надано відмову в наданні містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, яка знаходиться у власності позивача, що оформлено листом № 01-06/107 від 29 вересня 2021 року та листом № 01-06/107 від 28 жовтня 2021 року.

Не погоджуючись з правомірністю отриманих відмов, товариство звернулось до суду з даним адміністративним позовом.

За наслідком встановлення зазначених обставин у справі, судом першої інстанції зроблено висновок про задоволення позовних вимог, так як у межах спірних правовідносин суб`єктом владних повноважень не доведено правомірності своїх дій, з яким частково погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Так, Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 16 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження комплексних планів просторового розвитку територій територіальних громад, генеральних планів населених пунктів і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Містобудівна документація на місцевому рівні розробляється з урахуванням відомостей Державного земельного кадастру на актуалізованій картографічній основі у цифровій формі в державній системі координат у формі електронних документів, що містять базові і тематичні геопросторові дані.

Згідно ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», генеральний план населеного пункту є одночасно видом містобудівної документації на місцевому рівні та документацією із землеустрою і призначений для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Згідно ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», план зонування території розробляється у складі комплексного плану, генерального плану населеного пункту з метою визначення умов та обмежень використання території у межах визначених функціональних зон. До затвердження генерального плану населеного пункту в межах території територіальної громади, щодо якої затверджено комплексний план (якщо обов`язковість розроблення генерального плану населеного пункту визначена рішенням про затвердження комплексного плану), межі функціональних зон та функціональне призначення територій у такому населеному пункті визначаються комплексним планом.

Згідно ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.

Частиною 5 вказаної статті встановлено, що проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 4-1) проведення контрольного геодезичного знімання закінчених будівництвом об`єктів (крім об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1)) та здійснення їх технічної інвентаризації (крім об`єктів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування); 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Згідно ч. 1 ст. 29 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», основними складовими вихідних даних є: 1) містобудівні умови та обмеження; 2) технічні умови; 3) завдання на проектування.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.

Частиною 4 вказаної статті встановлено, що підставами для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є: 1) неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень; 2) виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці; 3) невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Відмова у наданні містобудівних умов та обмежень з обґрунтуванням підстав такої відмови надається у строк, що не перевищує встановлений строк їх надання.

При цьому, згідно п. 4 ч. 5 ст. 29 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», містобудівні умови та обмеження містять гранично допустиму висотність будинків, будівель та споруд у метрах (з урахуванням обмежень використання приаеродромних територій, встановлених відповідно до Повітряного кодексу України).

Частиною 6 вказаної статті встановлено, що надання містобудівних умов та обмежень або прийняття рішення про відмову в їх наданні здійснюється відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури протягом 10 робочих днів з дня реєстрації заяви, затверджується наказом такого органу.

Колегією суддів встановлено, що предметом спору у даній справі є перевірка правомірності дій Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради щодо відмови у наданні ТОВ «ЛІКО» містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки.

В свою чергу, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, а також надаючи правову оцінку оскаржуваним діям Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

В даному випадку, задовольняючи позовні вимоги, судом першої інстанції зроблено висновок про те, що суб`єктом владних повноважень не доведено правомірності оскаржуваних дій, а також не визначено чіткої підстави, передбаченої у ч. 4 ст. 29 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», для відмови у наданні позивачу містобудівних умов та обмежень.

В свою чергу, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції у тому, що у спірних відмовах суб`єкта владних повноважень лише викладено положення ч. 4 ст. 29 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», без визначення одного з трьох пунктів ч. 4 ст. 29 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» у якості конкретної підстави для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень.

З іншого боку, колегія суддів зазначає, що рішення суду в адміністративній справі повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

При цьому, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

В даному випадку, всупереч зазначеним вимогам до рішення суду в адміністративній справі, суд першої інстанції обмежився надання загальної правової оцінки спірним відмовам та не надав правової оцінки виявленим суб`єктам владних повноважень порушенням.

Між тим, аналізуючи текст спірної відмови суб`єкта владних повноважень, що викладена в листі від 28 жовтня 2021 року, колегія суддів зазначає, що суб`єктом владних повноважень виявлено наступні порушення у поданих товариством документах:

1) невідповідність намірів забудови плану зонування території;

2) невідповідність намірів забудови цільовому призначенню земельної ділянки;

3) невідповідність намірів забудови генеральному плану населеного пункту, в частині висотності запланованої забудови.

В свою чергу, колегія суддів зазначає, що з аналізу наведених норм матеріального права вбачається, що отримання замовником або проектувальником будівництва містобудівних умов та обмеження, як однієї із основних складових вихідних даних для будівництва, є першим етапом в процесі проектування та будівництва об`єктів нерухомості.

При цьому, колегія суддів зазначає, що режим забудови територій у населених пунктах визначається в Генеральному плані відповідного населеного пункту, а також розроблених відповідного до нього плані зонування та детальному плані території, які є основними видами містобудівної документації на місцевому рівні.

В свою чергу, невідповідність намірів забудови вимогам зазначеної містобудівної документації на місцевому рівні є самостійною та достатньою підставою для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень.

Між тим, перевіряючи висновки суб`єкта владних повноважень про невідповідність намірів забудови плану зонування території, колегія суддів зазначає наступне.

В даному випадку, як вбачається із зібраних матеріалів у справі та наданих сторонами пояснень, запланована позивачем забудова має розміщуватись на двох земельних ділянок, які згідно плану зонування відносяться до земель громадської зони (Г-2) та земель комунально-складської зони (КС-5).

При цьому, суб`єктом владних повноважень не заперечується, що на землях громадської зони (Г-2) можуть розташовуватись житлові будинки.

В свою чергу, згідно розроблених позивачем графічних матеріалів забудови (а.с. 112 т. 1), будівництво житлових будинків передбачається лише на землях громадської зони (Г-2), тоді як на землі комунально-складської зони (КС-5), передбачається будівництво майданчика для ігор дітей, майданчику для занять спортом та гостьової стоянки.

При цьому, колегія суддів зазначає, що містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки це документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією

Тобто, саме у містобудівних умовах та обмеженнях забудови земельної ділянки, спеціально уповноважений суб`єкт владних повноважень має викласти свої вимоги до планування майбутнього будівництва на відповідних земельних ділянках.

В свою чергу, враховуючи надане позивачу право будувати житлові будинки на землях громадської зони (Г-2) та відсутність задекларовних намірів щодо будівництва житлових будинків на землях комунально-складської зони (КС-5), колегія суддів вважає протиправною оскаржувану відмову на стадії отримання містобудівних умов та обмежень забудови його земельних ділянок.

Крім того, колегія суддів вважає, що доводи апелянта про необхідність встановлення санітарно-захисної зони навколо земельної ділянки КС-5, належним чином не обґрунтовані суб`єктом владних повноважень, з урахування того, які об`єкти на них планує збудувати позивач.

Також, колегія суддів не приймає доводів апелянта про те, що виготовлені товариством графічні матеріали не мають прив`язки до масштабу, так як на таких графічних матеріалах зазначено масштаб їх виконання (1:500).

Щодо доводів апелянта про невідповідність намірів забудови цільовому призначенню земельної ділянки з кадастровим номером :16:008:0008, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

В даному випадку, апелянт вважає, що цільове призначення зазначеної земельної ділянки є будівництво та експлуатація автостоянки, а тому на ній не може здійснюватися будівництво житлового будинку.

Між тим, згідно витягу з Державного земельного кадастру про відповідну земельну ділянку (а.с. 16 т. 1), за цільовим призначенням зазначена земельна ділянки відноситься до земель громадської забудови (В.03).

При цьому, колегія суддів зазначає, що правовий режим земель громадської та житлової забудови визначено у статті 38 ЗК України, згідно з якою до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктах, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель та споруд, інших об`єктів загального користування.

Порядок використання зазначеної категорії земель регламентовано статтею 39 ЗК України, відповідно до якої використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Тобто, поняття «використання земельної ділянки не за цільовим призначенням» стосується тих випадків, коли на земельній ділянці з певним цільовим призначенням проводиться діяльність, яка виходить за межі цільового призначення та передбачає фактичне використання такої ділянки.

Отже, нецільовим використанням земельної ділянки з категорії земель житлової та громадської забудови є її використання за іншим призначенням, всупереч генеральному плану населеного пункту, іншій містобудівній документації, плану земельно-господарського устрою тощо, тобто всупереч земельному законодавству України.

В свою чергу, будівництво житлового будинку, на переконання колегії суддів, є цільовим використання земель громадської та житлової забудови.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 14 липня 2020 року (справа № 916/1998/19), постанові Верховного Суду від 04 лютого 2020 року (справа № 915/47/17).

Щодо доводів апелянта про невідповідність намірів забудови генеральному плану населеного пункту, в частині висотності запланованої забудови, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

В даному випадку, згідно вищевикладених положень ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», містобудівні умови та обмеження містять гранично допустиму висотність будинків, будівель та споруд у метрах (з урахуванням обмежень використання приаеродромних територій, встановлених відповідно до Повітряного кодексу України).

При цьому, сторонами у справі не заперечується, що Генеральним планом м. Одеси встановлено обмеження висотної забудови у відповідному районі міста на рівні 50 метрів від поверхні землі.

В свою чергу, встановивши, що запланована позивачем забудова є вищою за встановлене обмеження, суб`єкт владних повноважень відмовив позивачу у видачі містобудівних умов та обмежень.

Між тим, як зазначено вище, саме у містобудівних умовах та обмеженнях забудови земельної ділянки, спеціально уповноважений суб`єкт владних повноважень має викласти свої вимоги до гранично допустимої висоти забудови.

Тобто, встановивши наявність висотних обмежень забудови у районі запланованого будівництва, суб`єкт владних повноважень, на переконання колегії суддів, мав зазначити про наявність таких обмежень у відповідних містобудівних умовах та обмеженнях, а не відмовляти у їх видачі.

Більш того, саме так Департамент архітектури та містобудування Одеської міської ради вчинив при видачі містобудівних умов та обмежень іншим суб`єктам містобудування при здійсненні ними будівництва у відповідному районі з порушенням обмеження висотної забудови (а.с. 81 т. 1; а.с. 91 т. 1, а.с. 102 т. 1).

При цьому, такі дії суб`єкта владних повноважень щодо видачі іншими суб`єктам господарської діяльності містобудівних умов та обмежень на будівництво, на переконання колегії суддів, містять ознаки непрямої дискримінації позивача, тобто ситуації, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики у позивача виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими суб`єктами господарської діяльності.

Крім того, як зазначено представником Державної авіаційної служби України у судовому засіданні, за умови отримання у встановленому порядку погоджень від експлуатанта аеропорту, можливе здійснення будівництва у відповідному районі із збільшеною висотністю.

В свою чергу, враховуючи надане позивачу право будувати житлові будинки до вищевказаної граничної висоти та наявність у позивача права на погодження будівництва будинку більшої за граничну висоти у встановленому порядку, колегія суддів вважає протиправною оскаржувану відмову на стадії отримання містобудівних умов та обмежень забудови його земельних ділянок.

Крім того, доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції, поклавши на суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо надання позивачу містобудівних умов та обмежень, порушено його дискреційні повноваження, є безпідставним, оскільки, як встановлено в ході розгляду даної справи, зазначені порушення не можуть бути підставою для ненадання містобудівних умов та обмежень, а інших передбачених законом підстав для відмови у їх видачі відповідачем не наведено і їх наявність в ході розгляду справи на підставі відповідних доказів не доведено.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2020 року (справа № 569/4122/16-а), від 17 червня 2020 року (справа № 826/3608/18).

В свою чергу, щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно розглянуто дану справу в порядку письмового провадження та порушено його право на доступ до суду, колегія суддів зазначає наступне.

В даному випадку, згідно ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 11 січня 2022 року, розгляд даної справи здійснювався в порядку загального позовного провадження.

При цьому, згідно матеріалів даної справи, судом першої інстанції відповідач сповіщався про дату та час проведення судових засідань у даній справі.

Крім того, апелянтом реалізовано своє право на подачу відзиву на позовну заява, а також представник апелянта приймав участь у судовому засіданні, призначеному на 31 січня 2022 року.

В свою чергу, розгляд даної справи здійснено в порядку письмового провадження у зв`язку з неявкою сторін у справі на чергове судове засідання.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не порушено права апелянта, як суб`єкта владних повноважень, на доступ до суду.

При цьому, враховуючи допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне змінити мотивувальну частину рішення суду першої інстанції у відповідності до вищевикладених висновків колегії суддів.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 березня 2022 року змінити.

Викласти мотивувальну частину рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 березня 2022 року в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 березня 2022 року залишити без змін.

Судові витрати, а саме сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Департамент архітектури та містобудування Одеської міської ради.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів після складання повного судового рішення, відповідно до вимог ст. 243 КАС України.

Повний текст рішення суду складено 10 серпня 2022 року.

Головуючий Яковлєв О.В.
Судді Єщенко О.В. Крусян А.В.