Справа № 640/19008/21
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2022-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Єгорової Н.М., Сорочка Є.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги представника ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дії відповідача щодо незарахування позивачу до страхового стажу періодів роботи: з 05.10.1978 по 01.12.1979 у Будівельному управлінні 13 треста Київміськбуд 3 Главкиївміськбуд (записи №1-3 трудової книжки); з 06.08.1985 по 01.08.2000 у Державній комплексній геологічній експедиції "Укргеолбудм" (записи №14-17 трудової книжки) та відмови в призначенні пенсії за заявою про призначення пенсії від 20.05.2021 №4934; зобов`язання відповідача зарахувати позивачу до страхового стажу періоди роботи з 05.10.1978 по 01.12.1979 у Будівельному управлінні 13 треста Київміськбуд 3 Главкиївміськбуд (записи №1-3 трудової книжки); з 06.08.1985 по 01.08.2000 років у Державній комплексній геологічній експедиції "Укргеолбудм" (записи №14-17 трудової книжки), а також призначити та виплатити їй пенсію за віком відповідно до частини першої статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 07.04.2021; стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10 000 грн; стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі 5000 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо незарахування позивачу до страхового стажу періодів роботи: з 05.10.1978 по 01.12.1979 у Будівельному управлінні 13 треста Київміськбуд 3 Главкиївміськбуд (записи №1-3 трудової книжки); з 06.08.1985 по 01.08.2000 у Державній комплексній геологічній експедиції "Укргеолбудм" (записи №14-17 трудової книжки) та відмови в призначенні пенсії за заявою про призначення пенсії від 20.05.2021 №4934. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати позивачу до страхового стажу періоди роботи з 05.10.1978 по 01.12.1979 у Будівельному управлінні 13 треста Київміськбуд 3 Главкиївміськбуд (записи №1-3 трудової книжки), з 06.08.1985 по 01.08.2000 років у Державній комплексній геологічній експедиції "Укргеолбудм" (записи №14-17 трудової книжки) та призначити і виплатити позивачу пенсію за віком відповідно до частини першої статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 20.05.2021. У задоволенні решти позову відмовлено. Стягнуто на користь позивачку судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 700 грн. (сімсот гривень) та судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду у місті Києві.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10000 грн., представник позивачки подав апеляційну скаргу, в якій просить в цій частині рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу також було подано й відповідачем, у якій останній просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позовних вимог. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Представником позивача було подано відзив на апеляційну скаргу відповідача.

Оскільки апеляційні скарги подані на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного (в порядку письмового) позовного провадження, колегія суддів, керуючись пунктом 3 частини 1 статті 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні докази, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що 25.05.2021 позивачка звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

До заяви позивачкою було долучено наступні документи: довідка про присвоєння ідентифікаційного номера, паспорт, диплом про навчання, свідоцтво про укладення шлюбу, трудова книжки.

Листом №2600-0212-8/86287 від 27.05.2021 відповідач повідомив позивачку про те, що їй відмовлено у призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Зокрема у листі зазначено, що відповідно до наданих документів загальний страховий стаж складає 25 років 11 місяців 14 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком. Пенсійним фондом зазначено, що не враховано до загального трудового стажу періоди трудової діяльності згідно записів трудової книжки від 05.10.1978, з причин відсутності печатки на титульній сторінці трудової книжки, чим порушено вимоги пункту 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в закладах та організаціях" від 20.06.1974 №162, у випадках внесення неправильних або неточних записів виправлення вносить те підприємство, яким зроблено запис.

На запит представника позивача про надання роз`яснення щодо відмови у призначенні пенсії за віком, відповідач листом від 18.06.2021 повідомив про те, що до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи по трудовій книжці від 05.10.1978 з причини відсутності печатки на титульній сторінці трудової книжки, а саме: з 05.10.1978 по 01.12.1979 в будівельному управлінні 13 треста Київміськбуд 3 Главкиївміськбуд; з 06.08.1988 по 01.08.2000 в Комплексній геологічній експедиції "Укргеолстром" (період з 01.01.1998 по 31.07.2000 враховано згідно даних індивідуальних відомостей про застраховану особу).

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивачка звернулась з позовом до суду.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 року (далі - Закон № 1058).

Відповідно до частини першої статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 01 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року №1788-XII визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України..

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).

Пунктом 1 Порядку № 637 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з п. 2 Порядку № 637 у разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до абз. 1 п. 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

За змістом приписів п. 18 Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності - архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Відповідно до п. 20 Порядку у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Отже, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22 травня 2018 р. у справі № 439/1148/17.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачем до страхового стажу не зараховані періоди праці позивачки: з 05.10.1978 по 01.12.1979 в будівельному управлінні 13 треста Київміськбуд 3 Главкиївміськбуд; з 06.08.1988 по 01.08.2000 в Комплексній геологічній експедиції "Укргеолстром" (період з 01.01.1998 по 31.07.2000 враховано згідно даних індивідуальних відомостей про застраховану особу).

Так, відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20 червня 1974 року № 162 (в редакції постанови Держкомпраці СРСР від 2 серпня 1985 року № 252 зі змінами внесеними постановою Державного комітету СРСР з праці і соціальних питань від 19 жовтня 1990 № 412), а саме пунктів 2.5 та 2.11, 2.5, у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення та ін. виправлення здійснюється адміністрацією того підприємства, де було зроблено відповідний запис. Адміністрація за новим місцем роботи зобов`язана надати працівникові в цьому необхідну допомогу.

Після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей.

Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.

Як свідчать матеріали справи, у трудовій книжці ОСОБА_1 на титульній сторінці, дійсно, відсутній відтиск печатки підприємства.

У постанові від 21.02.2018 року у справі №687/975/17 Верховний Суд зазначив, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Враховуючи висновок Верховного Суду, а також те, що записами у трудовій книжці підтверджено спірні періоди роботи позивачки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність зобов`язання відповідача включити спірні періоди у трудовий стаж позивачки.

Крім того суд першої інстанції вірно зазначив, що оскільки зібраними по справі доказами підтверджено досягнення позивачкою необхідного віку 60 років, наявність у неї страхового стажу понад 28 років, дії відповідача щодо відмови зарахувати до страхового стажу роботи, що дає право на отримання пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", періодів роботи згідно з записами в трудовій книжці від 05.10.1978 є протиправними, а тому наявні підстави для зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу роботи позивачки, що дає право на отримання пенсії за віком періодів роботи згідно з записами в трудовій книжці від 05.10.1978 серія НОМЕР_1 , а саме: з 05.10.1978 по 01.12.1979, з 06.08.1985 по 01.08.2000 у Державній комплексній геологічній експедиції "Укргеолбудм" (записи №14-17 трудової книжки) та призначити позивачу пенсію за віком, з 20.05.2021 (з моменту звернення із заявою про призначення пенсії).

Щодо вимоги позивачки про стягнення з відповідача на користь останньої моральної шкоди у розмірі 10 000 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 цієї ж Постанови Пленуму зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Зазначений підхід узгоджується із позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 15 серпня 2019 року у справі №823/782/16 та від 8 вересня 2020 року у справі № 826/1001/17.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції вірно зазначив, що позивачкою не доведено, що зазначеними діями та бездіяльністю відповідача їй заподіяно моральну шкоду, а саме не надано належних доказів заподіяння моральної шкоди, якими обставинами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та заподіянням йому шкоди, з яких міркувань вона виходить, визначаючи розмір моральної шкоди тощо.

Відповідно до частин першої-третьої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення в оскаржуваній частині відповідає, а доводи позивача та відповідача, викладені у апеляційних скаргах, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: Н.М. Єгорова

Є.О. Сорочко