Справа № 520/21023/21
Суддя: Сагайдак В.В.
Дата ухвалення: 2022-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

11 серпня 2022 року Справа № 520/21023/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Сагайдака В.В.,

за участі: секретаря судового засідання - Кліменко Д.І.,

представника відповідача - Панченко Б.C.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції у м. Києві (вул. Володимирська, буд. 15, м. Київ, 01601, код ЄДРПОУ 40108583) про скасування наказу та поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції у м. Києві від 23.09.2021 року №1294 о/с щодо звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Головного управління - начальника слідчого управління 22 вересня 2021 року;

- поновити ОСОБА_1 з 23.09.2021 в Головному управління Національної поліції у м. Києві на посаді заступника начальника Головного управління - начальника слідчого управління;

- стягнути з Головного управління Національної поліції у м. Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу починаючи з 23.09.2021 і до моменту фактичного поновлення на роботі виходячи із середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 у розмірі 2718,93 грн..

Відповідач надав до суду відзив, згідно змісту якого у задоволенні вимог просив суд відмовити.

Згідно ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З огляду на вказане вище, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач, з 16 січня 2016 року працював в Головному управлінні Національної поліції у м. Києві на посаді начальника відділу слідчого управління, а з 11 лютого 2016 року на посаді заступника начальника Головного управління начальника слідчого управління, що підтверджено трудовою книжкою.

Позивачем зазначено, що з 05 серпня 2021 року він перебував у щорічній відпустці тривалістю 30 діб.

З 11 серпня 2021 року проходив амбулаторне лікування в КНП "Центр первинної медико-соціальної допомоги міста Ізюм.

12 серпня 2021 року позивач власноручно написав рапорт про звільнення зі служби в поліції.

06 вересня 2021 року позивач вирішив продовжувати свою службу в поліції та написав рапорт, в якому просив вважати недійсним раніше наданий рапорт від 12.08.2021 р. про звільнення зі служби в поліції. Крім того в цей же день, у зв`язку із періодом тимчасової непрацездатності з 11.08.2021 р. по 25.08.2021 р. позивач просив продовжити його відпустку з 06 вересня 2021 року на 15 діб та надати йому 2 доби додаткової відпусті. Заява була задоволена та позивачу подовжили відпустку до 22 вересня 2021 року включно.

Позивач в позовній заяві зазначає, що йому надходити погрози щодо неможливості надалі працювати з ним та керівництво наполягало на звільненні, 17 вересня 2021 року під психологічним тиском позивач написав один, а потім інший рапорт про звільнення за власним бажанням, спочатку в останній день відпустки з 22 вересня 2021 року, а потім, З 23 вересня 2021 року. Позивач вважав, що вийде на роботу після відпустки та вирішить питання щодо звільнення, можливо відкличе раніше поданий рапорт.

Проте, 21 вересня 2021 року, позивач захворів та потрапив на стаціонарне лікування до КПИ Центральна міська лікарня Міщанської Богоматері" в м. Ізюмі Харківської області, що підтверджується листком непрацездатності, копія якого знаходиться в матеріалах справи.

30 вересня 2021 року позивач прибув на службу за місцем своєї роботи, де йому повідомили, що його звільнено, згідно наказу від 22.09.2021 р. № 1294 о/с з 22 вересня 2021 року на підставі рапорту від 17.09.2021 р. В цей же день 30 вересня 2021 року позивач отримав копію наказу від 22.09.2021 р. № 1294 о/с та власну трудову книжку.

З наказом про звільнення позивач не погоджується у повному обсязі, вважає, що звільнення відбулось з порушенням норм законів, а тому його права підлягають захисту, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

По суті спірних правовідносин, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про Національну поліцію», завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Відповідно до ч.1 ст. 59 Закону України «Про Національну поліцію», служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 року № 580-VІІІ до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Приписами Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року №114 передбачено, що це Положення визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки.

Відповідно до п.10 Положення №114. особи рядовою і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством. Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно з пп. "ж" п. 63 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ особи рядового і молодшого начальницького складу, звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Згідно пп. «ж» п.64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ особи середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніше як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою (п. 68 Положення №114).

Нормативно-правові акти, які були прийняті до утворення поліції і не суперечать законодавству про останню, мають застосовуватися, як спеціальні норми права, до правовідносин, що виникають з приводу проходження служби поліцейськими до прийняття відповідних нормативно-правових актів.

Вищезазначене виключає можливість застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України з підстав поширення дій останнього лише за умови неврегульованості вказаних питань нормами спеціального законодавства.

Спеціальним актом законодавства, нормами якого врегульовані спірні правовідносини та чиним на час їх виникнення є Положення №114.

Крім того, пунктом 4 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI передбачено можливість застосування норм Положення №114 при вирішенні питання щодо дотримання відповідачем процедури звільнення позивача зі служби в поліції.

Крім того п. 6-4 Положення №114 примо передбачає, що звільнений за власним бажанням повинно відбуватись - при наявності поважних причин, що не перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Вичерпний перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 р. № 413.

Так, позивачем в рапорті від 17.09.2021 року зазначено прохання про звільнення за власним бажанням без визначення будь-якої поважної причини, що перешкоджали виконанню службових обов`язків, також позивач прохав визначити дату звільнення 23 вересня 2021 року.

Проте відповідач звільнив позивача 22 вересня 2021 року коли він перебував у відпустці та в період його непрацездатності.

Законом № 580-VIII не врегульована процедура та порядок звільнення особи за власним бажанням, зокрема, строки попередження працівником про таке звільнення та строки прийняття відповідного рішення про звільнення.

Відповідно до пункту 4 розділу XI "Прикінцевих та перехідних положень" Закону № 580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Тому, до спірних правовідносин суд вважає необхідним застосувати положення Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) в частині, що не суперечить Закону № 580-VIII.

За змістом статті 3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст. 4 КЗпП).

Відповідно до статті 38 КЗпП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Отже, за загальним правилом, закріпленим у статті 38 КЗпП, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник, при умові, що таке звільнення умовлене неможливістю продовжувати роботу. В усіх інших випадках розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, здійснюється після закінчення двотижневого терміну попередження про звільнення. Зазначеною нормою передбачене також право працівника на залишення на роботі після подання заяви про звільнення за власним бажанням, якщо після закінчення строку попередження про звільнення він не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору.

Правовий аналіз положень статті 38 КЗпП свідчить, що реалізація передбачених цією нормою правовідносин залежить від волевиявлення працівника як щодо ініціювання звільнення з займаної посади шляхом подання заяви про звільнення за власним бажанням, так і щодо вчинення ним дій, які свідчать про його наміри залишитись на роботі після подання такої заяви.

Відповідно до частини 3 статті 77 Закону № 580-VIII день звільнення вважається останнім днем служби.

Оскільки у поданому рапорті позивач просив звільнити його зі служби в поліції з 23.09.2021, то позивач мав право відкликати рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням до 23.09.2021 року включно.

У постанові від 26 жовтня 2016 року у справі N 6-1269цс16 Верховний Суд України вказав, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Відповідно до частини 2 статті 77 Закону № 580-VIII днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

За змістом розділу ІІ Порядку підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1235 від 23.11.2016, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20 грудня 2016 р. за N 1668/29798 (далі - Порядок №1235) , підставою для видання наказів по особовому складу є , зокрема, звільнення зі служби в поліції.

Пунктами 6 - 7 Порядку №1235 передбачено, що оригінали наказів по особовому складу зберігаються в підрозділах документального забезпечення органів поліції, які ці накази видали. Другі примірники наказів або витяги з них надсилаються до підрозділів кадрового забезпечення, фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку, управління майном, а також у разі необхідності до інших зацікавлених підрозділів.

Статтею 47 КЗпП передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Судом встановлено, що позивачу в день звільнення не було видано не спірний наказ ні трудову книжку.

Відповідачем також не доведено, що на момент спірного видачі наказу про звільнення позивача за власним бажанням його бажання звільнитись зі служби в поліції залишалось незмінним.

Право громадянина на працю та гарантії захисту від незаконного звільнення, а також створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею, рівних можливостей у виборі професії та роду трудової діяльності, та забезпечення гарантій захисту працівника від незаконного звільнення закріплено статтею 43 Конституції України.

Приймаючи рішення про звільнення позивача за власним бажанням, відповідач повинен був діяти обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, неупереджено, добросовісно та розсудливо з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

З огляду на викладене, позовні вимоги позивача про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді необхідно задовольнити.

Відповідно до статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно з приписами частини другої статті 235 зазначеного Кодексу при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік.

Право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу є невід`ємним правом позивача, захист якого гарантований ч.1 ст.1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною його національного законодавства. Неправомірна бездіяльність щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу порушує право позивача на законне сподівання мати можливість користуватися своєю власністю, своєчасно і в повному обсязі і в порядку, визначеному законом, отримати належні йому кошти із бюджету при відсутності з його боку порушення закону.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Таким чином суд приходить до висновку, що вимога стягнення з Головного управління Національної поліції у м. Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу починаючи з 23.09.2021 і до моменту фактичного поновлення на роботі виходячи із середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 у розмірі 2718,93 грн., підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст. ст. 2, 6-11, 14, 77, 139, 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , до Головного управління Національної поліції у м. Києві (вул. Володимирська, буд. 15,м. Київ,01601, ) про скасування наказу та поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу задовольнити.

Скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції у м. Києві від 22.09.2021 року №1294 о/с щодо звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Головного управління - начальника слідчого управління 22 вересня 2021 року.

Поновити ОСОБА_1 з 23.09.2021 в Головному управлінні Національної поліції у м. Києві на посаді заступника начальника Головного управління - начальника слідчого управління.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у м. Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 23.09.2021.

Рішення суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 з 23.09.2021 в Головному управлінні Національної поліції у м. Києві на посаді заступника начальника Головного управління - начальника слідчого управління та стягнення середнього заробітку за один місяць допустити до негайного виконання.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

В разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 11 серпня 2022 року.

Суддя Сагайдак В.В.