Справа № 520/13762/21
Суддя: Ніколаєва О.В.
Дата ухвалення: 2022-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

11 серпня 2022 року справа №520/13762/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі судді Ніколаєвої Ольги, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням осіб (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі по тексту відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 29.06.2021 №3618 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Королівства Норвегія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області надати дозвіл на імміграцію в Україну громадянину Королівства Норвегія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на користь ОСОБА_1 20 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач рішенням від 29.06.2021 №3618 повторно відмовив у наданні йому дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 4 частини 2 статті 10 Закону України "Про імміграцію", не врахувавши при цьому висновки рішень адміністративних судів у справі №520/11196/2020 про рекомендаційний характер заперечень УСБУ в Харківській області, чим порушив процедуру прийняття рішень, визначену Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Ніколаєвій Ользі.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду прийнято позов до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб.

Цією ж ухвалою відповідачу запропоновано у п`ятнадцятиденний строк з дня одержання ухвали про відкриття спрощеного провадження у справі подати до суду відзив на адміністративний позов разом з усіма доказами, що обґрунтовують доводи, які в ньому наведені або заяву про визнання позову та надати суду докази надіслання (подання) копії відзиву іншим учасникам справи.

Відповідачем до суду надано відзив на позовну заяву, згідно з яким Управління просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю з тих підстав, що на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.09.2020 у справі №520/11196/2020 співробітниками відповідача повторно розглянуто заяву позивача про надання дозволу на імміграцію, направлено запити до органів Національної поліції, УСБУ України в Харківській області та Держприкордонслужби. За результати перевірки встановлено, що ОСОБА_1 фактично не проживає за адресою, зазначеною в заяві, тобто, іноземець при зверненні з заявою подав відносно себе свідомо неправдиві відомості, що є законодавчо обґрунтованою підставою для прийняття рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію. Таким чином відповідач діяв у порядку, межах та у спосіб визначений чинним законодавством України.

У відповідь на відзив представник позивача вказав, що не погоджується з доводами викладеними представником відповідача у відзиві на позов, вважає їх надуманими та упередженими. Також наполягав на недопустимість наданих відповідачем доказів, просив не приймати їх до уваги при прийнятті рішення по суті.

Розглянувши надані сторонами документи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Харківський окружний адміністративний суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , громадянин Королівства Норвегії, ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибув в Україну в 2017 році.

Позивач з 16.08.2017 перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_1 документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні від 05.11.2018 № НОМЕР_1 , терміном дії до 02.11.2019, 16.10.2019 документований посвідкою на тимчасове місце проживання в Україні № НОМЕР_2 , терміном дії до 15.10.2020 та 21.09.2020 документований посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_3 , терміном дії до 18.09.2021. Місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

З метою подальшого проживання в Україні, 04.09.2019 позивач звернувся до Близнюківського РС ГУ ДМС України в Харківській області з заявою про надання дозволу на імміграцію поза квотою на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію" як особі, яка понад 2 роки перебуває у шлюбі з громадянином України.

Відповідачем, з метою перевірки заявника серед осіб, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію", до ГВКР УСБУ в Харківській області, Укрбюро Інтерполу, Державної прикордонної служби, Лозівського відділу поліції ГУ НП в Харківській області направлені відповідні запити.

На зворотній стороні запиту поставлено відтиск штампу із текстом "Стосовно в`їзду на ПМП заперечуємо на підставі пункту 4 частини першої статті 10 ЗУ "Про імміграцію" та завірено підписом службової особи за посадою заступника начальника ГВКР УСБУ в Харківській області.

За результатами розгляду матеріалів за заявою ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію, відповідачем 22.07.2020 прийнято рішення №3618, яким заявнику відмовлено у наданні дозволу на імміграцію на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону України "Про імміграцію".

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.09.2020 у справі №520/11196/2020 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області.

Визнано протиправними та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області № 3618 від 22.07.2020 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Королівства Норвегії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області повторно розглянути заяву громадянина Королівства Норвегії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 04.09.2019 про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 26.01.2021 у справі №520/11196/2020, апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області залишено без задоволення, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.09.2020 у справі №520/11196/2020 залишено без змін.

Таким чином, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.09.2020 у справі №520/11196/2020 набрало законної сили 26.01.2021.

На виконання рішення суду, відповідач повторно розглянув заяву позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну та 11.03.2021 повторно направив запити до органів Національної поліції, Управління Служби безпеки України в Харківській області та Державної прикордонної служби з метою отримання інформації щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених ст.10 Закону України "Про імміграцію".

Листом Управління Служби безпеки України в Харківській області від 14.06.2021 №70/2-5670 відповідача повідомлено, за інформацією, викладеною в довідці Близнюківського ВП Лозівського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_1 фактично не мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , конкретне місцезнаходження останнього невідоме. Крім того, зазначено про наявність сумнівів щодо законності укладеного шлюбу між заявником та ОСОБА_2 та їх спільного проживання, у зв`язку з чим висловлено заперечення в наданні дозволу на імміграцію ОСОБА_1 .

За результатами повторної перевірки відповідачем складено висновок від 29.06.2021 та прийнято рішення №618 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Позивач, вважаючи протиправним вказане рішення відповідача, звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх порушених прав.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно зі статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземці та особи без громадянства можуть на підставі Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови та порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України "Про імміграцію" (далі по тексту - Закон України №2491-III).

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначає Порядок, який затверджений постановою Кабінетів Міністрів України від 26.12. 2002 №1983 (далі по тексту - Порядок №1983).

Згідно зі статтею 1 Закону №2491-III (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України №2491-III дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Згідно статті 9 Закону України №2491-III заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції. Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Відповідно до статті 9 Закону України №2491-III та пункту 11 Порядку, для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Пунктом 5 частини першої статті 10 Закону України №2491-ІІІ встановлено, що дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заяві про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Разом з тим, відповідно до положень п.п.3 п.2 Порядку №1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

За приписами пункту 9-11 Порядку, МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію".

Заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах.

У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України "Про імміграцію", а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

Відповідно до пункту 12 Порядку №1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Пунктом 14 Порядку №1983 передбачено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит. Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

Відповідно до приписів п.18 Порядку №1983, ДМС аналізує у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 17 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймає рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Таким чином, законодавством регламентовано повноваження органів Державної міграційної служби України здійснювати перевірку законності підстав надання дозволів на імміграцію в Україну та їх скасування у разі виявлення порушень при видачі таких дозволів.

У ході розгляду справи встановлено, що в оскаржуваному рішенні відповідача від 29.06.2021 №3618 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Королівства Норвегія ОСОБА_1 , підставою відмови визначено пункт 4 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію", зокрема, надання недостовірних відомостей щодо місця проживання іноземця.

Суд вважає за необхідне зауважити, що відповідно до довідки від 30.09.2020 №09-15/407 про реєстрацію місця проживання виданої Виконавчим комітетом Близнюківської селищної ради Близнюківського району Харківської області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 23.11.2018 по теперішній час, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі 859.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що приймаючи рішення про відмову в імміграції в Україну позивачу виходив з інформації, наданої в листі УСБУ в Харківській області від 14.06.2021, довідки Близнюківського ВП Лозівського ПВ ГУНП в Харківській області, матеріалів перевірки Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії Головного управління ДМС України в Харківській області, а також інформації, за результатами співбесіди ОСОБА_1 і його дружини ОСОБА_2 з співробітниками УСБУ в Харківській області. Поряд з тим, належних, достовірних та достатніх доказів у розумінні статтей 73, 75-76 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачем на вимогу суду не надано.

Також суд не бере до уваги доводи представника відповідача, викладені у висновку про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 29.06.2021 у частині не виконання позивачем вимог законодавства шляхом не надання при повторному розгляді заяви документів, що підтверджують адресу його фактичного місця проживання, оскільки, первісно заява ОСОБА_1 подана до набрання сили змін в законодавстві від 19.01.2021, на які посилається міграційна служба.

Вказане свідчить про формальний підхід суб`єкта владних повноважень щодо проведення перевірки достовірних даних щодо місця проживання, наданих позивачем при заповненні заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну, та неналежне виконання приписів адміністративних судів у справі №520/11196/2020.

У силу вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до положень статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У пунктах 70, 71 рішення від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04) Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

За таких обставин, принцип належного урядування передбачає, що допущені державними органами помилки не можуть виправлятися за рахунок інших осіб та тягнути для них негативні наслідки, а тому навіть за умови неправомірної відмови позивачу в наданні дозволу на імміграцію ці обставини не можуть бути виправлені за рахунок позивача та мати для нього негативні наслідки у вигляді скасування дозволу на імміграцію.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про протиправність рішення відповідача від 29.06.2021 №3618 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Королівства Норвегія ОСОБА_1 , та з метою захисту прав позивача, керуючись положеннями частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України зобов`язує Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути заяву громадянину Королівства ОСОБА_3 від 04.09.2019 року про надання дозволу на імміграцію в Україну, з урахуванням висновків суду.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Положеннями статті 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Згідно зі статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30.01.2018 у справі №804/2252/14, від 21.02.2019 у справі №670/499/16-а, від 28.02.2019 у справі №804/7085/16.

Згідно частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд зауважує, що у даному випадку для виплати на користь позивача моральної шкоди не достатньо лише зазначення про наявність останньої, натомість реальне завдання такої шкоди має бути доведено.

Так, позивачем не було доведено причинно-наслідкового зв`язку з предметом позову, у відповідній частині вимог, що розглядається судом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у вказаній частині.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Витрати зі сплати судового збору підлягають розподілу відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вулиця Римарська, будинок 24, місто Харків, 61057, ) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 29.06.2021 №3618 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Королівства Норвегія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути заяву громадянина Королівства ОСОБА_3 про надати дозвіл на імміграцію в Україну від 04.09.2019, з урахуванням висновків суду у даній справі.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) витрати зі слати судового збору у розмірі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вулиця Римарська, будинок 24, місто Харків, 61057, ).

Рішення набирає законної сили у порядку, передбаченому статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та підлягає оскарженню у порядку та у строки, визначені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 з 24.02.2022 був введений воєнний стан на території України, у зв`язку з бойовими діями на території Харківської області повний текст рішення складено 11.08.2022.

Суддя Ольга НІКОЛАЄВА