Справа № 420/25337/21
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2022-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2), Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2), Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не нарахування ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з жовтня 2015 року по лютий 2018 року з застосуванням при розрахунку базового місяця - січень 2008 року;

- зобов`язати Південне регіональне управління Державної прикордонної служби України провести розрахунок індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з жовтня 2015 року по лютий 2018 року з застосуванням при розрахунку базового місяця - січень 2008 року та направити до Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України для виплати;

- зобов`язати Регіональне управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України виплатити перераховану Південним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з жовтня 2015 року по лютий 2018 року із застосуванням при розрахунку базового місяця - січень 2008 року з урахуванням вже проведених виплат;

- визнати протиправною бездіяльність Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсації за затримку розрахунку при звільненні;

- зобов`язати Регіональне управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 80927,82 грн.

Ухвалою суду від 20 грудня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у порядку ч. 5 ст. 262 КАС України.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 01 серпня 2021 року наказом начальника Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України від 30.07.2021 р. № 166 о/с, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення ОСОБА_1 , звільненого з військової служби наказом начальника Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України від 16.07.2021 р. № 157 о/с за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у запас Збройних Сил України.

Як зазначає позивач, 15.11.2021 року від Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України на картковий рахунок «Приватбанк» позивачу надійшли кошти у розмірі 16006,34 грн. За інформацією представників Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України - це сума індексації, яка не була виплачена під час проходження служби позивача з 2015 по 2018 роки в Південному регіональному управлінні Державної прикордонної служби України.

26.11.2021 року направлено адвокатський запит № 399 до Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо отримання інформації та досудового врегулювання спору.

Позивач вказує, що 03.12.2021 року ним отримано з Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України лист (відповідь на адвокатський запит № 399) №11-2682-21, додатком до якого надано довідку розрахунок індексації його грошового забезпечення за період військової служби в Південному регіональному управління.

В подальшому, 06.12.2021 року з метою досудового врегулювання спору направлено адвокатський запит №418 в інтересах позивача до Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України.

Позивач зазначає, що ним отримано лист - відповідь від 08.12.2021 року №11-4961-21, додатком до якого надано довідку розрахунок індексації грошового забезпечення за період військової служби в Південному регіональному управлінні, яка не була нарахована та виплачена під час його проходження служби в Південному регіональному управлінні Державної прикордонної служби України.

У зв`язку з незгодою щодо визначення базового місяця при нарахуванні індексації грошового забезпечення під час проходження служби позивача та проведення досудового врегулювання спору направлено адвокатський запит № 399 до Регіонального управління Морської охорони, Адміністрації Державної прикордонної служби України; адвокатський запит № 418 до Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України.

За результатами розгляду адвокатських запитів № 399 та № 418 отримано листи-відповіді від 02.12.2021 року № №11-2682-21 та від 08.12.2021 року №11-4961-21, відповідно до змісту яких позивачу відмовлено в нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення із застосуванням базового місяця - січень 2008 року.

Позивач вважає, що відмова відповідача є протиправною бездіяльністю, яка порушує і звужує його конституційні права, у зв`язку з чим він звернувся до суду з даним позовом.

29 грудня 2021 року відповідач - Регіональне управління Морської охорони Адміністрації державної прикордонної служби України подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти задоволення позову заперечував та просив відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначивши, що позивач проходив військову службу в Регіональному управлінні Морської охорони з 26.09.2019 року по 01.08.2021 року, проте в період з 01.01.2015 по 28.02.2018 (тобто, період, за який просить провести перерахунок та виплатити індексацію) позивач проходив службу та перебував на грошовому забезпеченні в іншому органі, а саме: в Південному регіональному управлінні, тому відповідач зазначив, що він не є належним відповідачем по справі.

Регіональне управління Морської охорони, як юридична особа, було засновано в 2019 році на підставі постанови КМУ від 26.06.2019 року "Про утворення територіального органу Адміністрації Державної прикордонної служби України", індексація грошового забезпечення нараховувалася саме Південним регіональним управлінням, тому належним відповідачем по справі має бути Південне міжрегіональне управління.

Окрім того, відповідач заперечував проти встановлення базового місяця січень 2008 року, посилаючись на те, що постановою КМУ від 09.12.2015 року № 1013 були внесені зміни у Порядок від 17.07.2003 № 1078, у зв`язку з чим з 01 грудня 2015 року вступили в дію нові правила індексації заробітної плати та вказаною постановою визначено місяць підвищення тарифних ставок (окладів) січень 2016 року, з якого у подальшому необхідно відштовхуватись для проведення індексації.

05 січня 2022 року до суду надійшла відповідь на відзив Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України, у якій позивач підтримує позовні вимоги та наполягає на їх задоволенні в повному обсязі.

11.01.2022 року та 17.02.2022 року від Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України надійшли ідентичні за змістом заперечення на відповідь представника позивача, в якому відповідач не погоджується з доводами, викладеними в ній. Також зазначено, що індексація грошового забезпечення позивача за період 2015-2018 роки виплачувалась на підставі довідок, які надійшли на адресу Регіонального управління Морської охорони з військових частин, в яких проходив військову службу позивач. Також, відповідно до довідки-розрахунку індексації грошового забезпечення позивача за період з 30.09.2015 по 26.12.2018 вбачається, що позивач перебував на грошовому забезпеченні в Південному регіональному управлінні Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2).

01.02.2022 року від Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2) надійшов відзив на позовну заяву, згідно відповідач вважає вимоги позивача безпідставними та такими, що не ґрунтується на законодавстві з наступних підстав.

Як зазначає відповідач, Південним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України не було виплачено Позивачу індексацію за період з 30.09.2015 по 26.12.2018 під час проходження військової служби у останнього, у зв`язку з обмеженими показниками помісячного розпису Державного бюджету, затвердженого для Південного регіонального управління на 2015-2018 рік. Кошти для виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовців за 2018 рік не надходили, а тому виплати не могли бути проведені.

Крім того, відповідач зазначає, що Південне регіональне управління Державної прикордонної служби України не звільняло Позивача, а відповідно до наказу було переведено для подальшого проходження військової служби до Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України.

Відповідно до п.293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009, особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.

Тобто законодавцем чітко визначено механізм, відповідно до якого здійснення остаточного розрахунку із матеріального забезпечення повинен здійснювати в даному випадку орган Держприкордонслужби, який звільняє військовослужбовця.

Зазначену позицію також викладено у розпорядженні Адміністрації Державної прикордонної служби за вихідним №0.11-5760/0/6-20 від 02.06.2020, де зазначено, що виплата індексації проводиться органом Державної прикордонної служби України, з якого військовослужбовець був виключений зі списків частини, у зв`язку із звільненням з військової служби, з урахуванням невиплаченої індексації грошового забезпечення під час проходження служби в інших органах Держприкордонслужби.

Даний механізм був розроблений для унеможливлення подвійної виплати коштів.

Тому у відповідача були відсутні підстави для застосування для обрахунку індексації позивачу січня 2008 року як базового місяця.

З огляду на викладене, здійснюючи нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 до 28.02.2018, відповідач діяв правомірно та з дотриманням вимог чинного законодавства.

03.02.2022 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якому останній висловив аналогічну позицію заявлену в позовній заяві.

Дослідивши в письмовому провадженні наявні в матеріалах справи докази, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено, що наказом начальника Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України від 30 липня 2021 року № 166-ОС, капітана 2 рангу ОСОБА_1 , звільненого з військової служби у запас Збройних Сил України, з 01 серпня 2021 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, що підтверджується витягом з вищевказаного наказу (а.с.12).

Згідно з вказаним наказом наказано виплатити грошову компенсацію за 26 календарних днів щорічної основної відпустки за 2021 рік, одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 26 повних календарних років служби, грошову компенсацію за 98 невикористаних календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки.

Також суд встановив, що з метою отримання документів щодо здійснення нарахування позивачу грошових коштів під час служби та при звільненні, 17.09.2021 року в інтересах позивача направлено адвокатський запит № 269 до Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України (а.с.13).

23.09.2021 року Регіональне управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України надало відповідь № 11/М-30, в якій зазначено, що ОСОБА_1 при звільненні належали до виплати наступні суми:

місячне грошове забезпечення (21791,70 грн.) з 01 по 01.08.2021 р. із розрахунку 702,97 грн.

індексація грошового забезпечення за серпень 2021 року із розрахунку 17, 42 грн.

грошова компенсація за 26 діб невикористаної щорічної відпустки із розрахунку: 21791, 70*26/30=18886, 14 грн.

грошова компенсація за 98 діб невикористаної додаткової відпустки із розрахунку: 21791, 70/30*98=71186, 22 грн. (по 14 діб за кожен рік в період з 2015-2021).

одноразова грошова допомога при звільненні із розрахунку: 21791, 70*50 %826 календарних років =283292, 10 грн.

Індексація грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2015-2018 роки в регіональному управлінні Морської охорони станом на 21.09.2021 року не виплачувалася, оскільки військовослужбовець перебував на фінансовому забезпеченні в Регіональному управлінні Морської охорони з 2020 року. З метою здійснення відповідних виплат регіональним управлінням ведеться листування з органами Держприкордонслужби України, де проходив службу ОСОБА_1 у 2015-2018 роках. Виплата індексації буде проведена по надходженню повної інформації від відповідних військових частин та її перевірки (а.с.14).

В подальшому, 15.11.2021 року від Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України на картковий рахунок «Приватбанк» позивачу надійшли кошти у розмірі 16006,34 грн. (а.с.16).

За інформацією Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України - це сума індексації, яка не була виплачена під час проходження позивачем служби з 2015 по 2018 роки в Південному регіональному управлінні Державної прикордонної служби України, що підтверджується листом від 02.12.2021 року № 11-2682-21-Вих. (а.с.18).

Також 26.11.2021 року в інтересах позивача направлено адвокатський запит № 399 до Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо отримання інформації а саме:

проінформувати чи виплачена ОСОБА_1 індексація грошового забезпечення за 2015 - 2018 роки з зазначенням за який саме період, а також дати здійснення виплати;

надати копію документів щодо розрахунку та виплати індексації грошового забезпечення за період з 2015 - 2018 року з зазначенням базових місяців, які були підставою для проведення індексації;

копії карток грошового забезпечення (Архівні відомості) отриманого грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2015, 2016, 2017 та 2018 роки відповідно до яких здійснено нарахування та виплата індексації грошового забезпечення;

у разі не застосування базового місяця січня 2008 року при проведенні нарахування індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 , перерахувати індексацію за період з 2015 по 2018 р.;

нарахувати та виплатити ОСОБА_1 відшкодування у розмірі середнього заробітку в повному обсязі за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з військової служби з 02 серпня 2021 року до дати остаточного розрахунку при звільненні (а.с.17).

02.12.2021 року Регіональним управлінням Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України за №11-2682-21-Вих. була надана відповідь на адвокатський запит № 399 від 26.11.2021 року, в якій зазначено, що згідно розрахунково-платіжної відомості від 12.11.2021 № 38 ОСОБА_1 було проведено нарахування індексації грошового забезпечення за період жовтень 2015-грудень 2018 року в сумі 16250,09 грн. на підставі довідки-розрахунку індексації, складеної Південним регіональним управлінням Держприкордонслужби України за час проходження військової служби ОСОБА_1 у відповідному періоді.

ОСОБА_1 проведено нарахування індексації за період жовтень 2015-грудень 2018 року в сумі 16250,09 грн., що в подальшому і було виплачено позивачу на особистий картковий рахунок 15.11.2021, з урахуванням оподаткування згідно чинного законодавства, в сумі 16006,34 грн.

У відповіді також зазначено, що нарахування індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 . Регіональним управлінням Морської охорони здійснювалося з січня 2020 та по день виключення із списків особового складу відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (зі змінами). При проведенні нарахування індексації за цей період застосовувався базовий місяць для розрахунку - березень 2018 року.

Відповідно до вищевикладеного, та враховуючи перебування на фінансовому забезпеченні ОСОБА_1 до 2020 року в інших органах Держприкордонслужби України, Регіональне управління зазначило, що підстави для розрахунку індексації із застосуванням базового місяця - січня 2008 року в розрахункових періодах 2015-2018 років, у Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України відсутні.

Оскільки Регіональне управління Морської охорони є бюджетною установою, та фінансується з державного бюджету України, в зв`язку із чим, розрахунок ОСОБА_1 належними видами грошового забезпечення при звільненні було здійснено із надходженням асигнувань на зазначені цілі. Тому, за цих обставин застосовувати ст.117 КЗпП України, в якій зазначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, не є вмотивованим.

Також повідомлено, що запитувані позивачем документи за період з 2015 по 2018 роки, не пов`язаний із проходженням військової служби в Регіональному управлінні Морської охорони надати неможливо, в зв`язку з тим, що Регіональне управління Морської охорони не є володільцем та розпорядником зазначеної інформації. З приводу отримання належним чином завірених копій зазначених документів було запропоновано звернутися за адресою військових частин, де проходив військову службу ОСОБА_1 у вказаних періодах (а.с.18).

Також судом встановлено, що представник позивача звернувся до Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2) із адвокатським запитом №418 від 06.12.2021 року, в якому просив провести нарахування (розрахунок) індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 з жовтня 2015 р. по лютий 2018 р. із застосуванням базового місяця січень 2008 року; направити розрахунок індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 з жовтня 2015 р. по лютий 2018 р. з застосуванням базового місяця січень 2008 р. до Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Держприкордонслужби України (а.с.20).

На вищезазначений запит Південним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України було надано відповідь від 08.12.2021 року № 11-4961-21-Вих, в якій зазначено, що нарахування Південним регіональним управлінням індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 здійснювалося на підставі інформації щодо нарахування та виплати йому індексації грошового забезпечення за місцем попереднього проходження Військової служби (військова частина 2138). Враховуючи вищевикладене, підстав для проведення Південним регіональним управлінням перерахунків індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 немає (а.с.21).

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з ст.1-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до Закону.

Згідно з положеннями ст.8 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо: індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно з положеннями ст.2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Таким чином, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Згідно з ч.1 ст. 6 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Згідно ст.5 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Відповідно ч.2 ст.6 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Статтею 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст.19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 року (далі - Порядок №1078).

Згідно з п.1-1 Порядку № 1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Згідно з п.4 цього Порядку, індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Відповідно до абзацу 8 пункту 4 Порядку №1078 у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Згідно п.5 Порядку №1078 (у редакції, чинній з 15.12.2015 року), у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу.

Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.

До чергового підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, до визначеної суми індексації додається сума індексації, яка складається внаслідок перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, зазначеного у пункті 1-1 цього Порядку.

Приклади проведення індексації грошових доходів громадян у разі їх підвищення наведено у додатку 4.

У разі підвищення грошових доходів населення випереджаючим шляхом з урахуванням прогнозного рівня інфляції під час визначення розміру підвищення грошових доходів у зв`язку з індексацією враховується рівень такого підвищення.

Нарахування сум індексації або проведення чергового підвищення грошових доходів випереджаючим шляхом здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, на підставі якого нарахована сума індексації перевищить розмір підвищення грошових доходів випереджаючим шляхом.

Приклад обчислення суми індексації у разі підвищення грошових доходів населення випереджаючим шляхом з урахуванням прогнозного рівня інфляції наведено у додатку 5.

У разі коли індекс споживчих цін для проведення індексації, розрахований наростаючим підсумком, перевищив 10 відсотків, Кабінет Міністрів України приймає рішення про підвищення тарифних ставок (окладів) працівникам бюджетної сфери, органам державної влади, місцевого самоврядування, прокуратури та інших органів з урахуванням суми індексації, яка складається на момент підвищення.

Працівникам підприємств і організацій, які перебувають на госпрозрахунку, підвищення заробітної плати у зв`язку із зростанням рівня інфляції провадиться у порядку, визначеному у колективних договорах, але не нижче норм, визначених Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" та положень цього Порядку.

Відповідно до п.6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці.

Відповідно до вимог чинних нормативно-правових актів, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

При цьому нормами Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядку № 1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Пунктом 6 Порядку №1078 безпосередньо не скасовано виплату індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та не пов`язано індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації.

У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №9-рп/2013 зазначено, що держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 КЗпП України, статей 33, 34 Закону України "Про оплату праці" такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. В аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі "Кечко проти України" Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 Конвенції, про захист прав людини і основоположних свобод, зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п.23 Рішення).

На момент початку невиплати позивачу індексації грошового забезпечення, пункт 5 Порядку №1078 передбачав, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.

Враховуючи вищенаведене вбачається, що підставою для встановлення базового місяця індексації є підвищення, зокрема, посадових окладів особи. Зміна розміру доплат, надбавок та премій не випливає на встановлення базового місяця індексації для початку обчислення індексу споживчих цін при нарахуванні індексації.

На момент виникнення оскаржуваних правовідносин визначення розміру посадових окладів військовослужбовців здійснювалося відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 07.11.2007 року за №1294, якою затверджено нові схеми посадових окладів військовослужбовців (далі - постанова №1294).

Пунктом 13 постанови №1294 визначено, що остання набирає чинність з 01 січня 2008 року, тобто датою, з якою позивач пов`язує встановлення базового місяця індексації.

Вищевказана постанова діяла до дати набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 р. за №704, якою встановлені нові розміри посадових окладів військовослужбовців, а саме 01 березня 2018 року (далі - постанова № 704).

Проаналізувавши постанову №1294 в період її дії з 01 січня 2008 року по 01 березня 2018 року, тобто в період, який охоплює період оскаржуваних правовідносин, суд вбачає незмінність розмірів посадових окладів військовослужбовців.

Отже, незмінність посадового окладу позивача станом на дату виникнення оскаржуваних правовідносин, що з урахуванням стабільності відносин щодо встановлених державою розмірів посадових окладів військовослужбовців свідчить про можливість встановлення січня 2008 року базовим місяцем для перерахунку та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з жовтня 2015 року по лютий 2018 року включно.

При цьому, протиправна бездіяльність з боку зазначеного відповідача відсутня, оскільки останній вчинив активні дії щодо нарахування індексації, але невірно застосував при цьому місяць, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базовий місяць) - липень 2015 року (а.с.19). За таких обставин, у задоволенні вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо ненарахування позивачу індексації грошового забезпечення за період з жовтня 2015 року по лютий 2018 року із застосуванням при розрахунку базового місяця - січень 2008 року - слід відмовити.

Разом з тим, відповідно до приписів ч.2 ст.9 КАС України, з метою ефективного захисту порушених прав позивача, суд доходить висновку, про можливість виходу за межі позовних вимог та задоволення позову в цій частині шляхом визнання протиправними дій Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з жовтня 2015 року по лютий 2018 року із застосуванням при розрахунку базового місяця - липень 2015 року; та зобов`язання Південне регіональне управління Державної прикордонної служби України провести розрахунок індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з жовтня 2015 року по лютий 2018 року з застосуванням при розрахунку місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) - січень 2008 року, а також зобов`язання вказаного відповідача направити цей розрахунок до Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України для виплати.

Що стосується вимоги позивача до Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України про зобов`язання виплатити перераховану Південним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з жовтня 2015 року по лютий 2018 року із застосуванням при розрахунку базового місяця - січень 2008 року з урахуванням вже проведених виплат, суд зазначає, що вказаним відповідачем права позивача в частині виплати індексації грошового забезпечення із застосуванням при розрахунку базового місяця - січень 2008 року порушені не були, оскільки такий розрахунок до відповідача не надходив, і у проведенні виплати відповідач позивачу не відмовляв.

Отже вказана вимога до Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України, на думку суду, є передчасною, а тому задоволенню не підлягає, оскільки суд відповідно до ч.1 ст.5 КАС України захищає порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень права, свободи або законні інтереси особи.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та не виплати компенсації за затримку розрахунку при звільненні та зобов`язання нарахувати та виплатити таку компенсацію, суд зазначає таке.

Так, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

В цій постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Тому, Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Розглядаючи одночасно позовні вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу грошові кошти та позовні вимоги про нарахування і виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку по виплаті таких коштів у цій справі, суд звертає увагу на те, що між сторонами наявний спір про право на такі виплати взагалі.

Зміст ст.117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, а саме про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Оскільки позивачу не було здійснено виплату індексації грошового забезпечення за період з жовтня 2015 року по лютий 2018 року з застосуванням при розрахунку базового місяця - січень 2008 року при звільненні і в даному провадженні суд встановив наявність обов`язку у відповідача нарахувати зазначену індексацію, з огляду на відсутність сплати такої суми на момент розгляду даної справи (а відповідно і повного розрахунку при звільненні), суд вважає передчасними вимоги про нарахування середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Роблячи такий висновок, суд також враховує, що відповідно до викладеної вище правової позиції Верховного Суду розмір відповідальності за затримку розрахунку при звільненні повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Отже, для визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд має встановити повний розмір суми розрахунку при звільненні, належний працівнику, а також розмір невиплаченої своєчасно суми. Оскільки нарахування конкретної суми індексації грошового забезпечення є дискреційним повноваженням відповідача, і таке нарахування відповідно до даного рішення суду ще не здійснено, неможливо визначити ані повну суму розрахунку при звільненні, ані недоплачену позивачу суму такого розрахунку.

Тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є передчасними та задоволенню не підлягають.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За викладених вище обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2) слід задовольнити частково, а в задоволенні позовних вимог до Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України слід відмовити.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору та не надані докази понесення ним інших судових витрат, жодні судові витрати не належать розподілу та стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 139, 241-246, 262, 293 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) до Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2) (вул. Жуковського, 1, м. Одеса, 65014, ) - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з жовтня 2015 року по лютий 2018 року із застосуванням при розрахунку базового місяця - липень 2015 року.

Зобов`язати Південне регіональне управління Державної прикордонної служби України провести розрахунок індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з жовтня 2015 року по лютий 2018 року з застосуванням при розрахунку місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) - січень 2008 року, та направити цей розрахунок до Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України для виплати.

У задоволенні решти позовних вимог до Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2) - відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) до Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України (вул. Приморська, 3-А, м. Одеса, 65026, ) - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В. Андрухів