Справа № 640/3507/21
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2022-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

11 серпня 2022 року

м. Київ

справа №640/3507/21

адміністративне провадження № К/990/19806/22

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 січня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Восьмої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), Київської міської прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора, Восьмої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) (далі - Восьма кадрова комісія), Київської міської прокуратури, в якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення Восьмої кадрової комісії від 11 січня 2021 року № 1 про неуспішне проходження нею атестації, як прокурором Київської місцевої прокуратури №5.

Водночас ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва ще з одним адміністративним позовом до Київської міської прокурати (справа № 640/10078/21), в якому просила: визнати протиправним та скасувати наказ від 04 березня 2021 року №362к про звільнення її з посади прокурора Київської місцевої прокуратури №5 Києва та органів прокуратури; поновити її на рівнозначній посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року об`єднано в одне провадження адміністративні справи №640/3507/21 та №640/10078/21.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 січня 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Восьмої кадрової комісії від 11 січня 2021 року №1 про неуспішне проходження атестації прокурором Київської місцевої прокуратури №5 ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасувати наказ Київської міської прокуратури від 04 березня 2021 року №362к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Київської міської прокуратури №5 міста Києва та органів прокуратури. Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Київської міської прокуратури № 5 або іншій рівнозначній посаді з 13 березня 2021 року. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 березня 2021 року по 25 січня 2022 року.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 червня 2022 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Київської місцевої прокуратури №5 міста Києва та органів прокуратури з 12 березня 2021 року. Стягнуто з Київської міської прокуратури на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 березня 2021 року по 25 січня 2022 року у розмірі 248823,02 грн. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 січня 2022 року залишено без змін.

28 липня 2022 року Офіс Генерального прокурора подав касаційну скаргу на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 серпня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2021 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Заявник, посилаючись на положення пунктів 1,3 частини четвертої статті 328 КАС України, просить скасувати оскаржені судові рішення в частині задоволення позову та прийняти нову постанову про відмову у позові.

Предметом спору у цій справі є рішення про неуспішне проходження атестації прокурором та наказ про звільнення прокурора з цих підстав з органів прокуратури.

З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Підставою перегляду оскаржуваних судових рішень заявник, зокрема, зазначив, що суди застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформованого Верховним Судом у справі №640/1083/20 щодо застосування частини першої статті 4 пункту 8 частини першої статті 11 Закону України «Про запобігання корупції» та Порядку проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого наказом Національного агентства з питань запобігання корупції від 29 січня 2021 року №26/21 (далі - Порядок №26/21).

Вирішуючи питання відкриття касаційного оскарження з вказаної підстави, Суд виходить з наступного.

Так, за приписами частини четвертої статті 328 КАС України відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 зазначеної норми КАС України можливе за умови зазначення у касаційній скарзі норми права щодо якої Верховним Судом висловлена правова позиція, подібність правовідносин та обґрунтування у чому саме полягає неправильне застосування судами цієї норми, з урахуванням обставин, установлених судами у цій справі.

Водночас застосовність висновків Верховного Суду повинно здійснюватися через призму норми права, яка діє у часі та впливає на врегулювання спірних правовідносин, а відповідно і вирішення спору.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховним Судом встановлено, що заявником не конкретизовано щодо якої норми Порядку №26/21, судом касаційної інстанції сформовано такий висновок. Крім того, аналізуючи зміст постанови Верховного Суду, ухваленій у справі №640/1083/20, Судом установлено, що у цій справі відсутній висновок щодо застосування положень частини першої статті 4, пункту 8 частини першої статті 11 Закону України «Про запобігання корупції» та Порядку №26/21.

Також Суд не бере до уваги посилання Офісу Генерального прокурора на правові позиції Верховного Суду, висловлені у інших справах, приклади яких безсистемно зазначені по тексту касаційної скарги, так як наводячи цитати із указаних постанов Верховного Суду, заявник описує обставини цієї справи, з подальшою їхньою оцінкою, що має суб`єктивний характер. Інші мотиви Офісу Генерального прокурора зводяться лише до фраз щодо дискреційних повноважень кадрових комісії та загальних посилань про віднесення органів прокуратури до розділу правосуддя за Конституцією України, з тих підстав, що змінено характер їхньої діяльності та запровадження нових принципів в проведенні оцінювання як суддів, так і прокурорів.

Наступною підставою заявник зазначив відсутність висновку Верховного Суду щодо пунктів 7, 9, 12, 17 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 19 вересня 2019 року №113-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (далі - Закон №113-IX), пункту 8 розділу І, підпунктів 15,16 розділу ІV Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03 жовтня 2019 року №221 (далі - Порядок №221) та пунктів 9, 11, 12 Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого наказом Генерального прокурора від 17 жовтня 2019 року №233 (далі - Порядок №233).

Суд зазначає, що за приписами частини четвертої статті 328 КАС України оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 цієї норми КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду та який вплив такий висновок буде мати для вирішення спору по суті.

Разом з тим, про ці норми заявник зазначив лише по тексту касаційної скарги, проте перерахувавши окремі пункти Закону №113-IX, Порядку №221 та Порядку №233 не виклав їх у системному зв`язку з обставинами цієї справи, а лише обмежився загальною фразою щодо відсутності правової позиції Верховного Суду стосовно дискреційних повноважень кадрової комісії на прийняття рішень щодо прокурорів на підставі «досліджених подібних обставин».

Надалі, Офіс Генерального прокурора указав про статус прокурорів, що вимагає вжиття більш жорстких умов проходження ними служби та запровадження особливих критеріїв до осіб, що мають бажання працювати на таких посадах, з посиланням на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Суд зазначає, що такі мотиви мають бути викладені безпосередньо у контексті обставин цього спору, так як практика ЄСПЛ стосується осіб, яким держава зобов`язана забезпечити дотримання певних гарантій, оскільки положення Конвенції з прав людини та основоположних свобод спрямовані саме на захист прав та інтересів фізичних і юридичних осіб від протиправних дій з боку держави. Тому загальні посилання Офісу на висновки ЄСПЛ за відсутності належної аргументації є формальними, так як заявник є державним органом влади, що саме і діє від імені держави і чий статус є превалюючим у будь-яких правовідносинах із іншими особами.

Інші доводи касаційної скарги зводяться переоцінки доказів, посилань на висновки Верховного Суду щодо окремих норм (про відсутність яких заявник зазначав по тексту скарги і що спростовує його аргументи з цього приводу) та незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанції щодо неправомірності оскаржуваного рішення комісії. Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а відповідач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Отже, у скарзі не наведені обґрунтовані мотиви, за яких суд може відкрити касаційне провадження на підставі пунктів 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Проста констатація самого факту наявності або відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у справі з подібними правовідносинами не є достатньою підставою для відкриття касаційного провадження, оскільки норми КАС України вимагають визначення такої норми, щодо якої наявний або відсутній висновок Верховного Суду та викладення обґрунтувань неправильного застосування/ не застосування цієї норми права.

Лише загальні посилання на застосування норми права без урахування висновку щодо її застосування, викладеного у постанові Верховного Суду за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

За таких обставин, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 січня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Восьмої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), Київської міської прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення повернути особі, яка її подала.

2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С.А. Уханенко