Справа № 120/1003/22-а
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2022-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/1003/22-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Богоніс М.Б.

Суддя-доповідач - Курко О. П.

10 серпня 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Курка О. П.

суддів: Шидловського В.Б. Боровицького О. А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 травня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

В С Т А Н О В И В :

в січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24 травня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Апелянт зазначив, що у період з 16.10.2009 по 20.02.2016 позивач тривалий час перебував в Об`єднаних Арабських Еміратах. Крім того з 17.10.2019 є співробітником компанії нерезидента ТОВ «WESCO». Також звертає увагу, що підставою для нарахування зобов`язання із ЄСВ можуть бути результати перевірки платника внеску або його бухгалтерська звітність, тоді як відповідачем нараховано зобов`язання на підставі інформації про платника внесеної до інформаційних баз даних контролюючого органу.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу на адресу Сьомого апеляційного адміністративного суду не надходив, що відповідно до ч.4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 07.05.2009 по 29.09.2021 ОСОБА_1 був зареєстрований, як фізична особа підприємець

На підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів та відповідно до ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" Головним управлінням ДПС у Вінницькій області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.05.2021 № Ф-8565-17у на суму 37788,74 грн.

Недоїмка обчислена наростаючим підсумком за період із 2017 по 2020 роки.

Вважаючи, що вимога про сплату боргу (недоїмки) є протиправною та підлягає скасуванню, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач відповідав ознакам платника ЄСВ та не користувався встановленими законом пільгами із його сплати, а тому відповідачем правомірно нараховані суми зобов`язання із єдиного соціального внеску.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Так, правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон від 08.07.2010 № 2464-VI).

Пунктом 2 ч. 1 ст. 1 Закону від 08.07.2010 № 2464-VI передбачено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону від 08.07.2010 № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

В силу п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону від 08.07.2010 № 2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону від 08.07.2010 № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (абз. 3 ч. 8 ст. 9 Закону від 08.07.2010 № 2464-VI).

Відтак, фізичні особи - підприємці зобов`язані сплачувати єдиний внесок у розмірі 22 % бази нарахування, визначеної ст. 7 Закону від 08.07.2010 № 2464-VI, але не менше мінімального розміру встановленого Законом у термін встановлений абз. 3 ч. 8 ст. 9 цього Закону для зазначених категорій платників.

Судом встановлено, що позивач з 07.05.2009 по 29.09.2021 перебував на обліку в Головному управлінні ДПС у Вінницькій області, як фізична особа-підприємець, а отже на нього покладався обов`язок сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 статті 4 Закону від 08.07.2010 № 2464-VI фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування є платниками ЄСВ.

Водночас згідно з ч. 4 ст. 4 Закону від 08.07.2010 № 2464-VI звільняються від сплати за себе єдиного внеску особи, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої цієї статті, якщо вони отримують пенсію за віком або за вислугу років, або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Отже, відповідно до вимог спеціального закону, яким є Закону від 08.07.2010 № 2464-VI, фізичні особи-підприємці є платниками єдиного внеску, окрім випадків, визначених у ч. 4 ст. 4 цього Закону, коли вони можуть бути платниками внеску лише за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Крім того, ч. 12 ст. 9 Закону від 08.07.2010 № 2464-VI встановлено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

За загальним правилом базою для нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є дохід особи від підприємницької діяльності, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, Закон встановлює обов`язок платника самостійно визначити суму єдиного внеску яка не може бути меншою мінімального розміру встановленого Законом.

Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, які зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 по справі № 440/2149/19.

А відтак, доводи апелянта про те, що у період нарахування зобов`язання позивач підприємницької діяльності не здійснював, доходів від неї не отримував та перебував за межами території України не впливають на його обов`язок сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі встановленому Законом.

Отже, з огляду на те, що позивач відповідав ознакам платника ЄСВ та не користувався встановленими законом пільгами із його сплати, відповідачем правомірно нараховані суми зобов`язання із єдиного соціального внеску: у сумі 8448 грн. за 2017 рік, термін сплати 09.02.2018; за 1 квартал 2018 - 2457,18 грн., термін сплати 19.04.2018; за 2 квартал 2018 - 2457,18 грн., термін сплати 19.07.2018; за 3 квартал 2018 - 2457,18 грн., термін сплати 19.10.2018; за 4 квартал 2018 - 2457,18 грн., термін сплати 21.01.2019; за 1 квартал 2019 - 2754,18 грн., термін сплати 19.04.2019; за 2 квартал 2019 - 2754,18 грн., термін сплати 19.07.2019; за 3 квартал 2019 - 2754,18 грн., термін сплати 21.10.2019; за 4 квартал 2019 - 2754,18 грн., термін сплати 20.01.2020; за 1 квартал 2020 - 2078,12 грн., термін сплати 21.04.2020; за 2 квартал 2020 - 1039,06 грн., термін сплати 20.07.2020; за 3 квартал 2020 - 3178,12 грн., термін сплати 19.10.2020; за 4 квартал 2020 - 2200 грн., термін сплати 19.01.2021.

Посилання апелянта на те, що позивач з 16.10.2009 по 20.02.2016 тривалий час перебував в Об`єднаних Арабських Еміратах та був із 17.10.2019 співробітником компаній нерезидента "WESCO", суд вважає такими, що не спростовують правомірність спірної вимоги, оскільки відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Як зазначалося вище, є усталеним правовий висновок Верховного Суду про те, що мета сплати єдиного внеску може бути досягнута навіть у тому випадку, коли фізична особа - підприємець формально відповідає ознакам платника внеску, однак не здійснює діяльності та одночасно працює за трудовим договором і єдиний внесок за таку особу сплачує роботодавець. У такому випадку особа не зобов`язана сплачувати ЄСВ, адже його сплата здійснюється роботодавцем.

Проте, із урахуванням норм п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI такий висновок є релевантним у ситуаціях, коли роботодавцем є юридична особа - резидент, адже роботодавець-нерезидент чи його відокремлений підрозділ, які не утворені відповідно до законодавства України, не є платником єдиного внеску в розумінні Закону № 2464-VI.

Щодо доводів позивача про те, що суму єдиного внеску відповідач міг визначити виключно на підставі акту перевірки, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суму яких (якого) нараховується внесок, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2,3 ст. 9 Закону № 2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску податковими органами у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до податкових органів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Виходячи із положень абз. 3 та 5 ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до податкового органу (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що платники єдиного внеску у розумінні норм Закону № 2464-VI зобов`язані подавати звітність із визначенням суми виплат (доходу), на які (який) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, нараховувати та своєчасно сплачувати єдиний внесок.

Необхідно зауважити, що неподання контролюючому органу звітності за єдиним внеском та невиконання у такий спосіб встановленого Законом № 2464-VI обов`язку не нівелює зміст та обсяг зобов`язання платника щодо належної сплати єдиного внеску та не має наслідком його невиконання.

Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449 (надалі також - Інструкція № 449).

Згідно з абз. 1 п. 4 розділу VІ Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Отже, у разі наявності у платника на кінець календарного місяця недоїмки зі сплати єдиного внеску податковий орган на підставі даних звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи контролюючого органу формує та надсилає (вручає) платнику вимогу про сплату боргу (недоїмки) на суму такої недоїмки.

Своєю чергою, нарахування позивачу суми єдиного внеску в розмірі мінімальних страхових внесків не потребує дослідження первинних бухгалтерських документів щодо наявності отриманих доходів від підприємницької діяльності.

Надаючи правову оцінку доводам позивача щодо визначення недоїмки за єдиним внеском виключно на підставі акта перевірки, суд звертає увагу, що положеннями законодавства не передбачено обов`язкової та єдиної умови для формування вимоги (у разі наявності у платника на кінець календарного місяця недоїмки) проведення перевірки та складення за її результатами відповідного акту.

Пунктом 3 розділу VІ Інструкції № 449 було передбачено 10-денний строк для прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) після вручення платнику акта перевірки виключно у випадку, коли виявлені у ході документальної перевірки дані свідчать про порушення платником нарахування єдиного внеску, що утворює самостійні підстави для донарахування податковими органами сум єдиного внеску.

Аналогічних висновків про те, що зобов`язання із ЄСВ можуть бути нараховані на підставі інформаційних баз даних контролюючого органу, а не обов`язково на основі звітності чи актів перевірки, дійшов Верховний Суд у постановах від 11 вересня 2018 року у справі № 826/11623/16, від 10 грудня 2019 року у справі № 826/25425/15.

Відтак, аргументи позивача не спростовують правомірності спірної вимоги від 12.05.2021 № Ф-8565-17у та не вказують на порушення відповідачем правил нарахування позивачу зобов`язання із єдиного внеску.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 травня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Курко О. П.

Судді Шидловський В.Б. Боровицький О. А.