Справа № 420/24364/21
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2022-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/24364/21

Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С.О.

рішення суду першої інстанції прийнято у

м. Одеса, 15 квітня 2022 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Градовського Ю.М., Шеметенко Л.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради про визнання протиправною бездіяльність при розгляді запиту від 08.11.2021 року та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Одеської міської ради, про :

- визнання протиправною бездіяльності Одеської міської ради при розгляді запиту ОСОБА_1 від 08.11.2021 року;

- зобов`язання Одеську міську раду розглянути запит ОСОБА_1 від 08.11.2021 року та надати відповідь у порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року №2939-VI із змінами і доповненнями, про перелік вільних земельних ділянок комунальної власності Одеської міської ради станом на дату надання відповіді, за рахунок яких Одеська міська рада може надати дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, або дозвіл на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею не більше 0.10 гектара для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у відповідності із пунктом "г" частини 1 статті 121 ЗК України;

- стягнення на користь ОСОБА_1 , за рахунок бюджетних асигнувань Одеської міської ради судові витрати за подання правничої допомоги в сумі 3000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 08.11.2021р. він звернувся до Одеської міської ради із запитом в порядку ЗУ «Про доступ до публічної інформації», однак станом на 01.12.2021р., у порушення вимог чинного законодавства його запит розглянутий не був, відповідь на свій запит позивач не отримав.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2022 року, замінено у справі №420/24364/21 первинного відповідача Одеську міську раду на належного - Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради.

Відповідач проти позову заперечував.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2022 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною відмову Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради викладену у листі №01-17/270-ЗПІ від 12.11.2021 року, щодо надання інформації про місце розташування вільних земельних ділянок комунальної власності Одеської міської ради станом на дату надання відповіді.

Зобов`язано Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради розглянути по суті запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 08.11.2021 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 грн. 00 коп. (одна тисяча гривень нуль копійок).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Департаментом земельних ресурсів ОМР подано до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просять скасувати рішення суду першої інстанції у даній справі та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт вказав, що Департаментом не здійснюється, відповідно до покладених повноважень, збір та узагальнення інформації про наявність у межах м. Одеса земель комунальної власності, які не надані у власність або користування, що можуть бути передані громадянам для будівництва та обслуговування жилого будинку. Запит позивача не стосувався відомостей, що вже зафіксовані в офіційному документів, створеному в процесі здійснення Департаментом своєї діяльності, в містили вимогу вчинити дії по підбору, обробці та наданню інформації, яка б відповідала поставленим у запиті умовам. Зважаючи на об`єктивну відсутність у розпорядження Департаменту будь-якого офіційного документа, який би містив запитувану інформацію, Департамент вважає, що відповідь про неможливість надання такої інформації на запит позивача є правомірною. Відтак, позов судом першої інстанції було задоволено необґрунтовано.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За правилами ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 08.11.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеської міської ради з запитом, в якому просив надати перелік вільних земельних ділянок комунальної власності Одеської міської ради станом на дату надання відповіді, за рахунок яких Одеська міська рада може надати дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, або дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, або дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею не більше 0,10 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у відповідності із пунктом «г» частини 1 статті 121 Земельного кодексу України.

Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради листом від 12.11.2021 року №01-17/270-ЗПІ, повідомив позивача, що запитувана інформація не сформована у задокументованому вигляді та не знаходиться в розпорядженні Департаменту, тому її надання не є можливим.

Вважаючи бездіяльність відповідача при розгляді запиту від 08.11.2021 року протиправною, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач відповідно до приписів законодавства повинен володіти запитуваною позивачем інформацією, а тому наведена відповідачем підстава для відмови у наданні відповідної інформації є необґрунтованою, у зв`язку із чим вважав необхідним визнати протиправною відмову Департаменту земельних ресурсів ОМР, викладену у листі від 12.11.2021р. №01-17/270-ЗПІ щодо не надання інформації про місце розташування вільних земельних ділянок в межах м. Одеси Одеської області.

За вказаного, зазначивши, що відповідачем не виконано всі умови для розгляду запиту позивача, оскільки у наданні інформації було відмовлено з підстав, не передбачених чинним законодавством, та свідчить про те, що відповідач фактично не розглянув запит позивача, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень ч.4 ст.245 КАС України, суд першої інстанції вважав доцільним керуючись ст.9 КАС України вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача Департамент земельних ресурсів ОМР розглянути по суті запит позивача від 08.11.2021р.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, понесених заявником у зв`язку з наданням останньому правничої допомоги адвокатом, з огляду на надані позивачем докази, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з укладеним договором про надання правової допомоги вартість правничої допомоги становить 3000,00грн., але враховуючи такі принци як співмірність та пропорційність, суд дійшов висновку про те, що на користь позивача слід стягнути витрати на правничу допомогу у загальному розмірі 1000,0грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони з дотриманням вимог, встановлених ч. 2 ст. 2 КАС України.

Частиною 2 статті 34 Конституції України закріплено право кожного вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939-VI, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до ч.1 ст.1, ч.1 ст. 5 Закону № 2939-VI, публічна інформація - відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених

Доступ до інформації забезпечується, у тому числі, шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет та надання інформації за запитами на інформацію.

Як визначено ч.ч. 1, 2 ст.19 Закону № 2939-VI, запит на інформацію це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Згідно з п. 6 ч.1 ст.14 Закону № 2939-VI, розпорядники інформації зобов`язані, в тому числі надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

В свою чергу, приписами ст. 22 Закону № 2939-VI визначено випадки, за яких розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту, а саме: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

В силу вимог ч.ч. 2, 3 ст. 22 Закону № 2939-VI, відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що позивач звернувся до Одеської міської ради із запитом від 08.11.2021р. про отримання публічної інформації.

У зв`язку із тим, що Одеська міська рада не є розпорядником запитуваної позивачем інформації щодо вільних земельних ділянок, які можуть бути надані позивачу під забудову, за резолюцією першого заступника Одеського міського голови надання відповіді на цей запиту було доручено уповноваженому виконавчому органу міської ради у галузі земельних правовідносин - Департаменту земельних ресурсів ОМР, який за результатами розгляду запиту позивача відмовив у наданні запитуваної ОСОБА_1 інформації.

Підставою для неможливості надання запитуваної інформації відповідач у своєму листі від 12.11.2021р. №01-17/270-ЗПІ визначив те, що запитувана інформація не сформована у задокументованому вигляді та не знаходиться в розпорядженні Департаменту, тому її надання є неможливим.

Також, у своїй апеляційній скарзі, додатково апелянт наголошує на тому, що надати позивачу запитувану інформацію неможливо з огляду на те, що інвентаризацію земельних ділянок, розташованих на території міста Одеси не проведено та, як наслідок переліку вільних земельних ділянок, які можуть бути використані під індивідуальну забудову не сформовано, тобто, дана інформація не відображена чи задокументована на будь-яких носіях та не утворена в процесі виконання відповідних повноважень Департаментом. На вказані обставини відповідач також посилався у своєму відзиві на позовну заяву.

На думку апеляційного суду такі обґрунтування відповідачем своєї відмови є неправомірними, оскільки, як вірно звертав увагу суд першої інстанції під час вирішення даної справи, відповідно до Положення про Департамент земельних ресурсів ОМР, затвердженого рішенням Одеської міської ради №137-VІІІ від 17.03.2021 року, на Департамент земельних ресурсів ОМР покладені такі функції, зокрема, узагальнення інформації щодо відповідності місця розташування земельних ділянок Генеральному плану м. Одеси та іншій містобудівній документації, схемам землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектам землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому чинним законодавством України порядку; організація та координація із землеустрою на території міста, здійснення заходів з розвитку земель міста; організація та супровід електронної бази геоінформаційної системи Департаменту, тощо.

Відповідно до п.31 ч.1 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 року №280/97-ВР до виключної компетенції, зокрема, міських рад належить прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Частиною першою статті 33 Закону № 280/97-ВР при цьому визначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема, координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; підготовка висновків щодо надання або вилучення в установленому законом порядку земельних ділянок, що проводиться органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; організація і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою; здійснення контролю за впровадженням заходів, передбачених документацією із землеустрою.

Згідно з ч.5 ст.24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», уповноважені органи з питань містобудування та архітектури і центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, забезпечують відкритість, доступність та повноту інформації про наявність на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці земель державної та комунальної власності, не наданих у користування, що можуть бути використані під забудову, про наявність обмежень і обтяжень земельних ділянок, містобудівні умови та обмеження в містобудівному і державному земельному кадастрах.

До моменту внесення відповідної інформації до містобудівного та державного земельного кадастрів виконавчий орган сільської, селищної, міської ради, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації або відповідний місцевий орган виконавчої влади зобов`язані надавати за запитами фізичних та юридичних осіб письмову інформацію про наявність земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову.

Апеляційний суд наголошує скаржнику, що виходячи з наведених вище правових норм, Департамент в даному випадку згідно з його компетенцією, зобов`язаний володіти інформацією про земельні ділянки комунальної або державної форми власності, не надані у користування, що можуть бути використані під забудову для реалізації права на безоплатне отримання у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Отже, Департамент у розумінні ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 року №2939-VI є розпорядником інформації стосовно наявності на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці земельних ділянок, не наданих у користування, що можуть бути використані під забудову, та відповідно мав забезпечити надання за запитом позивача інформацію про наявність земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову.

Вищевикладене узгоджується з паровими висновками Верховного Суду, викладеними зокрема у постанові від 05.11.2019р. у справі №359/7966/16-а.

Колегія суддів оцінює критично посилання скаржника на позицію викладену у постанові Верховного суду від 27.06.2019р. у справі №522/817/15-а в якості обґрунтування правомірності відмови у наданні позивачу запитуваної інформації, оскільки у розумінні приписів п. 1 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 року №2939-VI, відмова у наданні запитуваної інформації є обґрунтованою у разі наявності сукупності таких умов: розпорядник не володіє інформацією і не зобов`язаний відповідно до його компетенції володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

В даному ж випадку, відмова відповідача була обґрунтована іншими, не передбаченими ст. 22 Закону №2939-VI обставинами.

За вказаного, оскільки на переконання колегії суддів відповідач, відповідно до його компетенції має володіти інформацією про наявність на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці земель комунальної власності, не наданих у користування, що можуть бути використані під забудову, яка в свою чергу була заявлена позивачем у запиті від 08.11.2021р., відповідну інформацію Департамент не надав, зокрема у тому вигляді та у межах, яка була наявна у нього в розпорядженні на момент звернення позивача, судова колегія вважає вірним висновок суду першої інстанції про протиправність відмови Департаменту викладеної у листі від 12.11.2021р. №01-17/270-ЗПІ.

Водночас, оскільки в межах спірних правовідносин запит позивача було розглянуто належним розпорядником Департаментом, та надано за результатом розгляду цього запиту відповідь листом від 12.11.2021 року №01-17/270-ЗПІ, є правильним також висновок суду першої інстанції про відсутність протиправної бездіяльності Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради у спірних правовідносинах при розгляді запиту ОСОБА_1 від 08.11.2021 року.

За вказаного, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції було вірно встановлено, що відповідачем не виконано всі умови для розгляду запиту позивача відмовивши у його задоволенні з підстав того, що запитувана інформація не сформована у задокументованому вигляді та не знаходиться в розпорядженні Департаменту, що визнано судом неправильним, суд першої інстанції обґрунтовано вважав можливим застосувавши приписи ст. 9 КАС України, вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради розглянути по суті запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 08.11.2021 року, з метою захисту порушеного права позивача.

З приводу доводів апеляційної скарги про необґрунтованість стягнення судових витрат колегія суддів виходить з наступного.

Частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України унормовано питання щодо витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, з аналізу приписів якої слідує, що такі витрати несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави; склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

З матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що з метою отримання правничої допомоги пов`язаної з розглядом даного спору, 08.11.2021 року, між ОСОБА_1 та адвокатом Опалько Олегом Миколайовичем було укладено відповідний договір про надання правничої допомоги, у п. 3.1 якого сторони погодили розмір винагороди за правову допомогу, передбачену в п.п.1.2. - в розрахунку 50% прожиткового мінімуму на одну особу, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» за одну годину роботи адвоката на час розрахунку.

Згідно попереднього (орієнтованого) розрахунку сум судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести відповідно договору про надання юридичних послуг від 08.11.2021 року, адвокатом було здійснено: - підготовка запиту до Одеської міської ради (30 хвилин) 500,00 грн.; - підготовка запиту на публічну інформацію до Одеської міської ради (30 хвилин) 500,00 грн.; - збирання доказів до позову, вивчення судової практики за аналогічними позовами, підготовка позову (1 година) 1500,00 грн.; - надання консультації замовнику, підготовка акту виконаних робіт і заяви на відшкодування судових витрат, підготовка відповіді на відзив (1 година) 500 грн. Всього надано та планується надати послуг на суму: 3000,00 грн.

У підтвердження отриманих послуг позивачем було надано до суду акт виконаних робіт від 01.12.2021 року.

В свою чергу відповідач в суді першої інстанції заперечував проти стягнення витрат на правничу допомогу позивача мотивуючи відсутністю на це підстав та вказуючи на те, що написання однакових адвокатських запитів, позовних заяв, клопотань та подача їх до суду не займає такої кількості часу, яку зазначає представник позивача в акті-прийому передачі юридичних послуг.

В апеляційній скарзі додатково зазначає, що дана справа не відноситься до складних, вже сформована судова практика з розгляду та вирішення таких справ, позов має немайновий характер, не є об`ємним та складається з двох вимог.

Колегія суддів відхиляє за необґрунтованістю доводи скаржника та зазначає, що наявними у справі документами позивачем доведено надання йому адвокатом правничої допомоги у суді першої інстанції, а надані суду матеріали доводять факт понесення позивачем витрат на правову допомогу адвоката в розглядуваній справі.

В той же час, вирішуючи подану позивачем заяву про розподіл судових витрат, дослідивши зміст наданих позивачем документів, які містять опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, розмір визначеного гонорару, врахував такі принци як співмірність та пропорційність, складність розглядуваної справи, обсяг та якість виконаних адвокатом робіт, витрачений час, значення цієї справи для особи, яка є стороною у справі, - суд першої інстанції зменшив понесені позивачем витрати на правничу допомогу та вважав доцільним стягнути з відповідача на користь позивача 1000,00 гривень на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Зазначена вище сума, на переконання колегії суддів, є цілком ґрунтовною та не є такою, яка могла б за даний спірних обставин справи вважатись неспівмірною, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги.

Отже є безпідставними аргументи скаржника щодо не співмірності та нерозумності відшкодованих судом позивачу понесених позивачем витрат. До того ж. вказуючи на не співмірність стягнутих витрат із складністю справи, відповідач не зазначає при цьому, який гонорар адвоката є справедливим у контексті складності цієї справи, тощо.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України» ) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2022 року у справі №420/24364/21 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Градовський Ю.М. Шеметенко Л.П.