Справа № 160/10723/22
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2022-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

11 серпня 2022 року Справа № 160/10723/22

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Голобутовський Р.З., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Міністерство юстиції України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

20.07.2022 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (вул. Січових Стрільців, буд. 17, м. Київ, 04053, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Міністерство юстиції України (вул. Городецького, буд. 13, м. Київ, 01001, ), у якій просить:

- визнати дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб незаконними, протиправними та такими, що перешкоджають отриманню гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб суму згідно договором банківського вкладу (депозиту) №980-027-000003519 "Поточний рахунок "Ощадний" в сумі 21193,94 грн присудженими за рішенням суду;

- визнати протиправними та нечинними положення нормативно-правового акту "про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами" затверджені рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 22.06.2021 №625 в частині надсилання копії паспорту та ідентифікаційного коду (актуалізації);

- стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб моральну шкоду в сумі 800000,00 грн.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.07.2022 у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовлено, позовну заяву залишено без руху.

Позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 5 (п`яти) робочих днів, з моменту отримання копії ухвали, шляхом:

- надання до суду оригіналу документа про сплату судового збору в розмірі 9984,80 грн, сплаченого на реквізити: одержувач - ГУК у Дн-кiй обл/Чечел.р/22030101, банк отримувача - Казначейство України (ел. адм. подат.), , рахунок отримувача - UA4004632, МФО - 899998, код класифікації доходів бюджету - 22030101;

- надання до суду уточненої позовної заяви, у якій привести позовні вимоги до відповідача в частині, що стосується визнання дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб незаконними та протиправними у відповідність до вимог ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України;

- надання належним чином завіреної копії нормативно-правового акту "про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами" затверджені рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 22.06.2021 №625;

- надання уточненої позовної заяви, у якій необхідно зазначити офіційну електронну адресу або адреса електронної пошти позивача.

05.08.2022 позивачем подано до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви. Щодо надання доказів сплати судового збору, позивача зазначила, що вона звільнена від сплати судового збору, посилаючись при цьому на положення Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 761/24881/16 та від 15.05.2019 у справі №817/777/16. Також, позивач вказала, що вона отримує мінімальну пенсію та не має можливості сплачувати судовий збір. 5% річної пенсії позивача менше аніж сума судового збору, що є підставою для звільнення позивача від сплати судового збору відповідно до ст. 8 Закону України «Про судовий збір». Щодо надання засвідчених належним чином копій документів, доданих до позовної заяви, позивач зазначила, що в своєму позові та клопотанні підтвердила та зазначила про відповідність копій письмових доказів оригіналам наданих до суду та зазначила дату та проставила підпис в позові. Завірення документів у відповідності ДСТУ 4163 не ґрунтується на нормах законодавства України відносно фізичних осіб. Вказано, що судом застосовано надмірний формалізм до поданої позовної заяви.

Розглянувши подану представником позивача заяву на усунення недоліків позову, судом встановлено наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи:

1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність;

2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником);

3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу;

4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності;

5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними);

6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.

З аналізу ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що повноваження суду обмеженні вичерпним переліком питань, які вирішує суд на стадії відкриття провадження у справі. Суд вправі надати правову оцінку лише оформленню позовної заяви, додатків до неї, предметній та територіальній юрисдикції та дотриманню строків звернення до суду.

Реалізуючи надані процесуальним законодавством повноваження, судом в ухвалі суду від 25.07.2022 про залишення позовної заяви без руху встановлено недотримання вимог щодо оформлення позовної заяви в частині несплати судового збору, роз`яснено суми та реквізити сплати, а також надано оцінку заявленим позивачем підставам звільнення від сплати судового збору.

Проте, позивачем вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху не виконані, доказів сплати судового збору не надано, однак подано заяву, в якій позивач повторно просить звільнити від сплати судового збору на підставі вже досліджених судом підстав, щодо яких було відмовлено у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору.

В клопотанні про усунення недоліків позивач спирається на ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», в якій визначено, далі - цитування клопотання про усунення недоліків: «споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на:

1) захист своїх прав державою;

2) належну якість продукції та обслуговування;

5) відшкодування майнової та моральної шкоди».

Проте, суд звертає увагу позивача, що нею не враховано або свідомо не зазначено належну редакцію ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої наведену частину Закону законодавцем викладено наступним чином: споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на:

1) захист своїх прав державою;

2) належну якість продукції та обслуговування;

5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Таким чином, норма п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що до споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону, за подачу позовів щодо яких споживач звільняється від сплати судового збору на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

В даному випадку, спір не стосується відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), а тому посилання позивача на наведену норму є недоречним.

Суд зазначає, що позивач невірно трактує правові висновки, викладені Верховним Судом у наведених постановах від 15.05.2019 у справах №817/649/16, № 817/777/16 та постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 817/649/16, від 10.09.2019 у справі №640/1374/19 та від 30.09.2019 у справі №640/1677/19.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №817/649/16 Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що дія частини третьої статті 22 Закону № 1023-XII поширюється на спори, які виникають між вкладниками банку та Фондом під час здійснення останнім владних управлінських функцій, а саме організації виплат відшкодувань за вкладами на підставі пункту 4 частини другої статті 4 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI).

Одночасно ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачає, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Згідно з преамбулою Закону України "Про захист прав споживачів" цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Стаття 22 Закону України "Про захист прав споживачів" підтверджує можливість судового захисту прав споживачів, передбачених законодавством, і встановлює певні особливості судового захисту їх прав, однією з яких є звільнення споживачів від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. У регулюванні сплати судового збору положення зазначеної норми права є спеціальними щодо положень ст. 5 Закону України "Про судовий збір", оскільки остання загалом урегульовує питання звільнення різних суб`єктів звернення до суду від сплати судового збору за різні процесуальні дії (об`єкти сплати судового збору) в судах усіх інстанцій.

Згідно зі ст. 2 Закону України від 07.12.2000 року № 2121-III "Про банки і банківську діяльність" вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Преамбула Закону України від 12.07.2001 року № 2664-III "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" визначає метою цього Закону створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

Відповідно до пунктів 1 та 5 частини першої статті 1 цього Закону фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України; фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

З аналізу наведених законодавчих норм видно, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, а тому вкладник, звертаючись до суду з позовом, пов`язаним з порушенням його прав за договором банківського вкладу, звільняється від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів".

Разом з тим слід зазначити, що Фонд не є фінансовою установою, яка надає фінансові послуги, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" він є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 3 цього ж Закону Фонд є установою, що не має на меті отримання прибутку.

Таким чином, Фонд не підпадає під категорію фінансової установи, яка під час надання інформації клієнту зобов`язана дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів. Отже, на фізичних осіб - вкладників комерційних банків під час дії тимчасової адміністрації не поширюється дія ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів", відповідно до якої споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

З наведеного видно, що дія ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" не поширюється на спори, які виникають між вкладниками банку та Фондом під час здійснення останнім владних управлінських функцій (виконання окремої владної функції Фонду, а саме організації виплат відшкодувань за вкладами на підставі пункту 4 частини другої статті 4 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Аналогічну правову позицію займає Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.09.2021 у справі № 160/15864/20 та у постанові від 15.05.2019 у справі № 817/777/16.

Більше того, постанова Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.09.2020 у справі №761/877/20 прийнята в цивільному провадженні, а позов у цій справі пред`явлено в адміністративному провадженні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 160/15864/20, останній відступив від власного правового висновку, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 817/649/16, на яку посилається позивач та Третій апеляційний адміністративний суд у постанові від 16.12.2021 у даній справі, як на підставу для звільнення позивача від сплати судового збору.

Оскільки правовий висновок, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 817/649/16, не застосовується то, суд не знаходить підстав для звільнення позивача від сплати судового збору та відмовляє у задоволенні клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору, яке викладено у позовній заяві.

В заяві про усунення недоліків позову, позивачем не викладено належних доводів щодо звільнення від сплати судового збору. Наведені позивачем твердження вже були дослідженні в ухвалі про залишення позовної заяви без руху та не враховані позивачем під час виконання вимог суду, спрямованих на усунення недоліків.

Позивач в заяві про усунення недоліків позову вказує, що вона отримує мінімальну пенсію та не має можливості сплачувати судовий збір.

Питання щодо зменшення, відстрочення, розстрочення чи звільнення сплати судового врегульовано положеннями ст. 133 Кодексу адміністративного судочинства України та ст. 8 Закону України "Про судовий збір".

Відповідно до ч. 1 ст. 133 Кодексу адміністративного судочинства України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Статтею 8 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов:

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або

3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

З наведеного видно, що суду надано право, а не покладено обов`язок зменшити, відстрочити, розстрочити чи звільнити сторону від сплати судового збору. Крім того, суд може відстрочити, розстрочити чи звільнити сторону від сплати судового збору за однієї з умов, перелічених у пунктах 1-3 ст. 8 Закону України "Про судовий збір", лише з урахуванням майнового стану заявника.

Обов`язок обґрунтування обставин, які свідчать про неможливість або ускладнення у здійсненні сплати судового збору у встановлених законом розмірах і в строки, покладається на цю особу.

Аналіз правового врегулювання питання звільнення від сплати судового збору дає підстави зробити висновок про те, що визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень майнового стану сторони. Якщо залежно від рівня майнового стану сторона позбавлена можливості сплатити судовий збір, то такі обставини є підставою для відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення сторони від сплати.

Позивачем на підтвердження скрутного фінансового становища надано до суду відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 01.08.2022 за період з 4 кварталу 2021 по 1 квартал 2022, відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 3 кварталу 2020 по 3 квартал 2021.

Проте, доказів отримання мінімальної суми пенсії або довідки про виплачені суми пенсії за попередній період, позивачем не надано, що не дає можливості суду встановити та підтвердити факт неможливості сплати судового збору.

Неможливість сплати судового збору підтверджується лише словами позивача, без підтвердження належним чином складеними та засвідченими документами.

Позивачем не надано документів, з яких можна визначити сукупний розмір її доходу за попередній рік, або документи на підтвердження обставин, викладених у заяві про звільнення від сплати судового збору.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 215/3329/19.

До клопотання про усунення недоліків та позовних заяв, позивачем подані жодним чином не засвідчені копії документів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог.

Суд зазначає, що в ухвалі від 25.07.2022 про залишення позову без руху, судом було вказано про подання засвідчених належним чином копій документів, які визначені в додатках до позовної заяви з копіями для відповідача та третіх осіб.

Позивачем в позовній заяві вказано, що у неї в наявності є всі оригінали доказів, копії яких додані до позовної заяви, та нею підтверджено своїм підписом в позовній заяві, що копії документів надані до суду відповідають оригіналам.

З приводу наведеного, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ч. 1, ч. 2, ч. 4, ч. 5 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не визначено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

При цьому, згідно з пунктом 5.27 Національного стандарту України "Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів" (ДСТУ 4163-2003), затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики №55 від 07.04.2003, копія документа засвідчується відміткою, що складається зі слів "Згідно з оригіналом", назвою посади, особистим підписом особи, яка засвідчує копію, її ініціалами та прізвищем, датою засвідчення копії, що проставляється у лівому нижньому куті документа.

Відповідно до п. 8 гл. 10 розд. ІІ Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України №1000/5 від 18.06.2015, копія набуває юридичної сили лише в разі її засвідчення в установленому порядку.

Напис про засвідчення копії складається зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів (ініціалу імені) та прізвища, дати засвідчення копії.

На лицьовому боці у верхньому правому куті першого аркуша документа проставляється відмітка "Копія".

Суд зазначає, що законодавцем встановлено імперативні вимоги до прийняттям судом копії документів від учасників судового процесу. Нормами Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством, яке наведене судом вище.

Необхідність дотримання наведених норм законодавства, в тому числі Національного стандарту України "Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів" (ДСТУ 4163-2003), затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики №55 від 07.04.2003, при засвідченні документів та при прийнятті позовної заяви до розгляду встановлено в постановах Верховного Суду України від 08.05.2019 у справі № 160/7887/18 та від 14.04.2020 у справі № 320/4916/19.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, у суду відсутні підстави для недотримання норм законодавства стосовно засвідчення копій документів, які подають до суду, та прийняття іншої позиції, аніж наведеної в постановах Верховного Суду України від 08.05.2019 у справі № 160/7887/18 та від 14.04.2020 у справі № 320/4916/19, які є обов`язковими для врахування судом першої інстанції.

Позивачем взагалі не завірені подані документи до позовної заяви, що свідчить про свідоме невиконання ухвали суду від 25.07.2022 про залишення позову без руху.

Суд звертає увагу, що позивачем не враховано вимогу про надання уточненої позовної заяви, у якій необхідно зазначити офіційну електронну адресу або адреса електронної пошти позивача. Позивачем не надано жодних пояснень з цього приводу та не надано інформацію про електронну пошту та не сказано про її відсутність.

Через недостатність фінансування та відсутність поштових марок в Дніпропетровському окружному адміністративному суді, вимога про надання інформації стосовно електронної пошти з можливістю належного повідомлення позивача про розгляд справи є суттєво значимою в наявних умовах.

Невиконання позивачем відповідної вимоги перешкоджає розгляду справи.

Також, суд звертає увагу, позивача, що суд в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 25.07.2022 не просив надати паспорт позивача, як про це зазначено позивачем в заяві про усунення недоліків позову.

За наслідками розгляду поданих позивачем документів, судом встановлено невиконання позивачем ухвали про усунення недоліків позову від 25.07.2022 в повному обсязі.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

З огляду на викладене, суд робить висновок, що недоліки, встановлені ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.07.2022 не усунуті, тобто позовна заява підлягає поверненню.

Керуючись ст. ст. 169, 248 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Міністерство юстиції України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що відповідно до ч. 8 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена у строки встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський