Справа № 640/27229/21
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2022-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Чаку Є.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної служби морського та річкового транспорту України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби морського та річкового транспорту України про визнання протиправними та скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної служби морського та річкового транспорту України, в якому просив суд:

1) визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби морського та річкового транспорту України від 13 вересня 2021 року №04-Д «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 »;

2) визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби морського та річкового транспорту України від 13 вересня 2021 року №386-К «Про звільнення ОСОБА_1 »;

3) поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора Департаменту - начальника відділу контролю за дипломуванням спеціалістів водного транспорту Державної служби морського та річкового транспорту України;

4) стягнути з Державної служби морського та річкового транспорту України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що при проведенні службового розслідування стосовно позивача порушено законодавство в частині того, що позивача не було визначено як особу, стосовно якої проводиться службове розслідування, та не повідомлено про дату та час ознайомлення з актом службового розслідування.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2022 року позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби морського та річкового транспорту України від 13 вересня 2021 року №04-Д «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 ».

Визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби морського та річкового транспорту України від 13 вересня 2021 року №386-К «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора Департаменту - начальника відділу контролю за дипломуванням спеціалістів водного транспорту Державної служби морського та річкового транспорту України.

Стягнуто з Державної служби морського та річкового транспорту України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 127 745,00 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора Департаменту - начальника відділу контролю за дипломуванням спеціалістів водного транспорту Державної служби морського та річкового транспорту України та в частині стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах стягнення за один місяць в розмірі 27 465,08 грн.

Відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскільки під час службового розслідування було встановлено факти неналежного виконання посадових обов`язків та використання повноважень у неправомірних особистих інтересах інших осіб, що заподіяло збитки Державній службі морського та річкового транспорту України, тому притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності було правомірним.

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що оскільки акт про проведення службового розслідування містить факти вчинення ОСОБА_1 порушення законодавства про державну службу, відтак оскаржувані накази є правомірними та такими, що не підлягають скасуванню.

До того ж, апелянтом подано клопотання, в якому останній просить розглядати дану справу за участю сторін у відкритому судовому засіданні.

У відповідності до пункту 20 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Пунктом 6 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Враховуючи, що позивачем пред`явлено вимоги, які у відповідності до частини шостої статті 12 КАС України належать до справ незначної складності, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.11.2021 дану справу призначено за правилами спрощеного позовного провадження.

При цьому, слід зазначити, що практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною на підставі Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року №475/97-ВР (далі - Конвенція) свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 8 грудня 1983 року у справі «Ахеn v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

З урахуванням предмету спору та тієї обставини, що відповідно до вимог статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України сторони не позбавлені права подати будь-які письмові пояснення та докази в підтвердження власної позиції, враховуючи, що дана справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), з огляду на положення п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 04 липня 2013 року прийнятий на посаду головного спеціалісту відділу організації державного нагляду за безпекою на морському та річковому транспорті Управління організації державного нагляду за безпекою на морському транспорті.

У подальшому, був призначений на посаду заступника директора департаменту - начальника відділу контролю за дипломуванням спеціалістів водного транспорту Департаменту з питань підготовки та дипломуванням плавскладу і спеціалістів водного транспорту Державної служби морського та річкового транспорту України на підставі наказу №276-к від 11 червня 2021 року.

Разом з тим, наказом Державної служби морського та річкового транспорту України №424 від 13 серпня 2021 року «Про проведення службового розслідування» утворено комісію з проведення службового розслідування, якій доручено в період з 16 серпня 2021 року по 16 вересня 2021 року включно провести службове розслідування для виявлення причин та умов, що сприяли вчиненню корупційного правопорушення працівниками Державної служби морського та річкового транспорту України.

Так, комісією проведено службове розслідування, за результатами якого складено відповідний акт «Про результати проведення службового розслідування» від 03 вересня 2021 року.

У відповідності до вказаного Акту службового розслідування заступником директора департаменту - начальника відділу контролю за дипломуванням спеціалістів водного транспорту Департаменту з питань підготовки та дипломування плавскладу і спеціалістів водного транспорту ОСОБА_1 порушено вимоги статей 8, 9 Закону України «Про державну службу», а саме без будь-яких законних підстав на виконання нібито усного розпорядження в.о. Голови Державної служби морського та річкового транспорту України ОСОБА_2 направлено працівників Департаменту з питань підготовки та дипломування плавскладу і спеціалістів водного транспорту ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , до м. Одеси без наказу про відрядження.

При цьому, позивачем протягом грудня 2020 року - липня 2021 року включно підписувалися табелі обліку робочого часу, в які вносилась недостовірна інформація, оскільки зазначені особи не перебували на своїх робочих місцях та не виконували свої посадові обов`язки.

Крім того, ОСОБА_1 щомісяця підписувалися подання про встановлення надбавки за інтенсивність та премії державним службовцям Департаменту з питань підготовки та дипломування плавскладу і спеціалістів водного транспорту, до яких також вносилась недостовірна інформація про виконану роботу за певний місяць ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , оскільки в ході проведення службового розслідування встановлено, що вказаними працівниками не опрацьовано жодного документу та вони навіть не отримували КЕП.

Відповідно, на підставі табелів обліку робочого часу та подань про встановлення надбавки за інтенсивність та премії державним службовцям ОСОБА_3 незаконно отримала за період з грудня 2020 року по липень 2021 року включно заробітну плату в розмірі - 108 225,04 грн., ОСОБА_4 незаконно отримала заробітну плату за аналогічний період у розмірі - 107 287,02 грн. та ОСОБА_5 незаконно отримав заробітну плату в розмірі - 106 460,06 грн.

Як наслідок, відповідач прийшов до висновку про те, що у діях заступника директора департаменту - начальника відділу контролю за дипломуванням спеціалістів водного транспорту Департаменту з питань підготовки та дипломування плавскладу і спеціалістів водного транспорту ОСОБА_1 міститься склад дисциплінарних правопорушень, передбачених пунктом 5 частини другої статті 65 Закону України «Про державну службу» - неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень, передбачених пунктом 9 частини другої статті 65 Закону України «Про державну службу» - використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інших осіб, передбаченого пунктом 7 частини другої статті 65 Закону України «Про державну службу» - перевищення службових обов`язків.

На підставі вищевказаних висновків 13 вересня 2021 року Головою Державної служби морського та річкового транспорту України прийнято наказ №04-Д до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення згідно з пунктом 4 частини першої статті 66 Закону України «Про державну службу» за вчинення дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 5 частини другої статті 65 Закону України «Про державну службу» - неналежне виконання посадових обов`язків та пунктом 9 частини другої статті 65 Закону України «Про державну службу» - використання повноважень в неправомірних цілях.

Відповідно, 13 вересня 2021 року на підставі наказу Державної служби морського та річкового транспорту України №386-к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора департаменту - начальника відділу контролю за дипломуванням спеціалістів водного транспорту Департаменту з питань підготовки та дипломуванням плавскладу і спеціалістів водного транспорту Державної служби морського та річкового транспорту із займаної посади 15 вересня 2021 року відповідно до пункту 4 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з вчиненням дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 9 частини другої статті 65 Закону України «Про державну службу» (використання повноважень в неправомірних особистих інтересах інших осіб).

Не погоджуючись з такими рішеннями відповідача, позивач звернулась за захистом своїх порушених прав та інтересів до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки документальною підставою для накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення позивача слугував акт Державної служби морського та річкового транспорту України про результати проведення службового розслідування від 03 вересня 2021 року, а не подання дисциплінарної комісії, що є порушенням процедури накладення дисциплінарного стягнення, визначеної Законом України «Про державну службу», вказане свідчить про необхідність поновлення позивача на займаній посаді.

Крім того, позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 28 березня 2020 року по день ухвалення судового рішення у розмірі 127 745,00 грн.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У свою чергу, Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон №889-VIII) регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця (частина перша статті 3).

За змістом статті 34 Закону № 889-VIII призначення на посаду державного службовця здійснюється безстроково, крім випадків, визначених цим та іншими законами України.

Згідно пункту 10 частини першої статті 2 Закону № 889-VIII службова дисципліна - це неухильне додержання Присяги державного службовця, сумлінне виконання службових обов`язків та правил внутрішнього службового розпорядку.

Статтею 61 Закону № 889-VIII передбачено, що службова дисципліна забезпечується шляхом: дотримання у службовій діяльності вимог цього Закону та інших нормативно-правових актів у сфері державної служби та виконання правил внутрішнього службового розпорядку; формування керівником державної служби у підпорядкованих державних службовців високих професійних якостей, сумлінного ставлення до виконання своїх посадових обов`язків, поваги до прав і свобод людини і громадянина, їхньої честі та гідності, а також до держави, державних символів України; поєднання керівниками усіх рівнів методів переконання, виховання і заохочення із заходами дисциплінарної відповідальності щодо підпорядкованих державних службовців; поєднання повсякденної вимогливості керівників до підпорядкованих державних службовців з постійною турботою про них, виявленням поваги до їхньої честі та гідності, забезпеченням гуманізму та справедливості.

За змістом статті 62 Закону № 889-VIII державний службовець зобов`язаний особисто виконувати покладені на нього посадові обов`язки.

У відповідності до частини першої статті 64 Закону № 889-VIII за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно частини першої статті 65 Закону № 889-VIII підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.

При цьому, дисциплінарними проступками є: 1) порушення Присяги державного службовця; 2) порушення правил етичної поведінки державних службовців; 3) вияв неповаги до держави, державних символів України, Українського народу; 4) дії, що шкодять авторитету державної служби; 5) невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень; 6) недотримання правил внутрішнього службового розпорядку; 7) перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу кримінального або адміністративного правопорушення; 8) невиконання вимог щодо політичної неупередженості державного службовця; 9) використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб; 10) подання під час вступу на державну службу недостовірної інформації про обставини, що перешкоджають реалізації права на державну службу, а також неподання необхідної інформації про такі обставини, що виникли під час проходження служби; 11) неповідомлення керівнику державної служби про виникнення відносин прямої підпорядкованості між державним службовцем та близькими особами у 15-денний строк з дня їх виникнення; 12) прогул державного службовця (у тому числі відсутність на службі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 13) поява державного службовця на службі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; 14) прийняття державним службовцем необґрунтованого рішення, що спричинило порушення цілісності державного або комунального майна, незаконне їх використання або інше заподіяння шкоди державному чи комунальному майну, якщо такі дії не містять складу кримінального або адміністративного правопорушення; 15) прийняття державним службовцем рішення, що суперечить закону або висновкам щодо застосування відповідної норми права, викладеним у постановах Верховного Суду, щодо якого судом винесено окрему ухвалу (частина друга статті 65 Закону №889-VIII).

У свою чергу, у відповідності до частини першої статті 66 Закону №889-VIII до державних службовців застосовується один із таких видів дисциплінарного стягнення: 1) зауваження; 2) догана; 3) попередження про неповну службову відповідність; 4) звільнення з посади державної служби.

При цьому, частиною п`ятою статті 66 Закону №889-VIII встановлено, що звільнення з посади державної служби є винятковим видом дисциплінарного стягнення і може бути застосоване лише у разі вчинення дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 1, 3, 7, 9-11, 13, 14 частини другої статті 65 цього Закону, а також вчинення систематично (повторно протягом року) дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 12 частини другої статті 65 цього Закону.

Статтею 74 Закону №889-VIII передбачено, що дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню тяжкості вчиненого проступку та вини державного службовця.

Під час визначення виду стягнення необхідно враховувати характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, результати оцінювання службової діяльності державного службовця, наявність заохочень, стягнень та його ставлення до служби. Тобто повноваженнями щодо визначення виду стягнення і врахування, зокрема, обставин, що пом`якшують чи обтяжують дисциплінарний проступок, наділена дисциплінарна комісія відповідно до Закону. Дисциплінарне стягнення може бути накладено тільки у разі встановлення факту вчинення дисциплінарного проступку та вини державного службовця.

Аналіз положень Закону №889-VIII дає підстави зробити висновок, що рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності повинно містити чітке формулювання суті та обставин допущеного працівником проступку, підстави прийняття рішення про притягнення до відповідальності, час вчинення і час виявлення самого проступку та обґрунтування обрання певного виду стягнення, з урахуванням передбачених законодавством обставин.

При цьому, відповідно до приписів статті 69 Закону №889-VIII для здійснення дисциплінарного провадження з метою визначення ступеня вини, характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку утворюється дисциплінарна комісія з розгляду дисциплінарних справ (далі - дисциплінарна комісія).

Дисциплінарну комісію стосовно державних службовців, які займають посади державної служби категорії «Б» та здійснюють повноваження керівників державної служби в державних органах, а також їх заступників, утворює суб`єкт призначення.

Дисциплінарну комісію стосовно інших державних службовців, які займають посади державної служби категорій «Б» і «В», утворює керівник державної служби у кожному державному органі.

Результатом розгляду дисциплінарної справи є пропозиція Комісії або подання дисциплінарної комісії, які мають рекомендаційний характер для суб`єкта призначення.

Суб`єкт призначення протягом 10 календарних днів зобов`язаний прийняти рішення на підставі пропозиції Комісії або подання дисциплінарної комісії або надати вмотивовану відмову протягом цього строку.

Згідно частини першої статті 73 Закону №889-VIII з метою збору інформації про обставини, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження, для визначення дисциплінарною комісією ступеня вини, характеру і тяжкості цього дисциплінарного проступку Комісією, дисциплінарною комісією формується дисциплінарна справа.

Відповідно до статті 76 Закону №889-VIII державний службовець має право на ознайомлення з усіма матеріалами дисциплінарної справи перед прийняттям рішення про накладення на нього дисциплінарного стягнення. За результатами ознайомлення державний службовець має право вносити зауваження до висновку, клопотання про вжиття додаткових заходів для встановлення обставин, які мають значення для справи, надавати додаткові пояснення та додаткові документи і матеріали, що стосуються зазначених обставин, які долучаються до справи.

У відповідності до статті 77 Закону №889-VIII рішення про накладення на державного службовця дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження приймає суб`єкт призначення протягом 10 календарних днів з дня отримання пропозицій Комісії, подання дисциплінарної комісії у державному органі. Рішення оформляється відповідним актом суб`єкта призначення.

У рішенні, яке оформляється наказом (розпорядженням), зазначаються найменування державного органу, дата його прийняття, відомості про державного службовця, стислий виклад обставин справи, вид дисциплінарного проступку і його юридична кваліфікація, вид застосованого дисциплінарного стягнення.

З аналізу вищевикладених норм вбачається, що законодавство встановлює відповідальність державних службовців за вчинення ними дисциплінарних проступків, зокрема за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків.

При цьому, Законом №889-VIII не передбачено іншої процедури накладення дисциплінарного стягнення на державного службовця, у тому числі шляхом звільнення, ніж дисциплінарне провадження, результатом якого є пропозиція або подання дисциплінарної комісії, яке створена у суб`єкті призначення.

Як свідчать матеріали справи, 13 вересня 2021 року Головою Державної служби морського та річкового транспорту України прийнято наказ №04-Д до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення згідно з пунктом 4 частини першої статті 66 Закону України «Про державну службу» за вчинення дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 5 частини другої статті 65 Закону України «Про державну службу» - неналежне виконання посадових обов`язків та пунктом 9 частини другої статті 65 Закону України «Про державну службу» - використання повноважень в неправомірних цілях.

Відповідно, 13 вересня 2021 року на підставі наказу Державної служби морського та річкового транспорту України №386-к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора департаменту - начальника відділу контролю за дипломуванням спеціалістів водного транспорту Департаменту з питань підготовки та дипломуванням плавскладу і спеціалістів водного транспорту Державної служби морського та річкового транспорту із займаної посади 15 вересня 2021 року відповідно до пункту 4 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з вчиненням дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 9 частини другої статті 65 Закону України «Про державну службу» (використання повноважень в неправомірних особистих інтересах інших осіб).

При цьому, підставою для висновків про вчинення позивачем дисциплінарного проступку слугував акт службового розслідування, призначений стосовно інших працівників Державної служби морського та річкового транспорту України.

Водночас, в Акті службового розслідування вказано про наявність в діях позивача ознак дисциплінарного проступку, однак відомості про притягнення до відповідальності таких працівників, стосовно яких ініційовано службове розслідування, матеріали справи не містять.

До того ж, судом першої інстанції вірно відзначено, що документальною підставою для накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення позивача згідно вимог Закону України «Про державну службу» має бути саме подання дисциплінарної комісії, яке приймається на основі акту про результати проведення службового розслідування.

У свою чергу, такий акт службового розслідування повинен був переданий відповідачем на розгляд дисциплінарної комісії, і вже за результатами розгляду саме дисциплінарна комісія повинна була прийняти подання, яким вирішити питання щодо застосування дисциплінарного стягнення до особи.

З огляду на вказане, застосування до позивача дисциплінарного стягнення та звільнення позивача із займаної посади на підставі тільки акту Державної служби морського та річкового транспорту України про результати проведення службового розслідування від 03 вересня 2021 року відбулось не у порядку та не у спосіб, визначений Законом №889-VIII, тобто з порушенням одного з основних критеріїв правомірності прийняття суб`єктом владних повноважень рішення.

При цьому, при звільненні позивача з державної служби, відповідачем не надавалась належна оцінка попередній поведінці позивача, не досліджувалось, як характеризувався позивач раніше під час виконання службових обов`язків.

Так, застосування найсуворішої санкції у вигляді звільнення позивача відповідачем не було у достатній мірі обґрунтовано та не надано доказів неможливості альтернативного застосування інших видів дисциплінарного стягнення.

У даному випадуку, під час прийняття оскаржуваних наказів відповідачем було проігноровано положення статті 74 Закону №889-VIII в частині наявного обов`язку під час визначення виду стягнення необхідно враховувати характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, результати оцінювання службової діяльності державного службовця, наявність заохочень, стягнень та його ставлення до служби.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що порушення порядку застосування до позивача дисциплінарного стягнення та звільнення позивача є самостійною та достатньою підставою для визнання спірних наказів протиправними та скасування у судовому порядку.

Як наслідок, наявні правові підстави для поновлення позивача на посаді заступника директора Департаменту - начальника відділу контролю за дипломуванням спеціалістів водного транспорту Державної служби морського та річкового транспорту України.

Частиною другою ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Із пункту 5 вказаного Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, суд має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів Верховного Суду у постанові від 24.10.2018 у справі №820/5932/16.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року (справа № 11-134ас18) підтримала правову позицію, сформульовану раніше Верховним Судом України, та вказала, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

У даному випадку, відповідно до довідки Державної служби морського та річкового транспорту України від 15 вересня 2021 року №231 середньоденна заробітна плата позивача становить 1277,45 грн.

Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті позивачу за час вимушеного прогулу в межах даної справи становить 127 745,00 грн (1277,45 грн * 100 днів вимушеного прогугу з 16 вересня 2021 року по 08 лютого 2022 року).

Отже, висновок суду попередньої інстанції про наявність підстав для задоволення позову є правильним та таким, що відповідає приписам законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини.

Посилання апелянта щодо нерозгляду клопотання відповідача про перехід із письмового провадження у відкрите колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на те, що ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 листопада 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, положеннями статті 12 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо, зокрема, прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Отже, для вирішення питання за правилами якого позовного провадження необхідно розглядати спір щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, необхідно встановлювати чи не належить позивач до осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище відповідно до Закону України «Про запобігання корупції». В іншому випадку такий спір належить розглядати в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно з приміткою до статті 50 Закону України «Про запобігання корупції» до службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище віднесено, зокрема, керівники державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, юрисдикція яких поширюється на територію одного або кількох районів, міста республіканського в Автономній Республіці Крим або обласного значення, району в місті, міста районного значення.

Відповідно до примітки частини третьої статті 51-3 Закону України «Про запобігання корупції», зокрема, особи, посади яких належать до посад державної служби категорії «А» або «Б», відносяться до службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 6 Закону України «Про державну службу» в встановлюються такі категорії посад державної служби категорія «Б» - посади: керівників та заступників керівників державних органів, юрисдикція яких поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва і Севастополя, одного або кількох районів, районів у містах, міст обласного значення; керівників державної служби у державних органах, юрисдикція яких поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва і Севастополя, одного або кількох районів, районів у містах, міст обласного значення; керівників та заступників керівників структурних підрозділів державних органів незалежно від рівня юрисдикції таких державних органів.

У силу указаного положення Закону посада позивача дійсно відноситься до категорії «Б» державної служби, а тому відповідно до примітки частини третьої статті 51-3 Закону України «Про запобігання корупції» позивач належить до службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Так, хоча у розумінні частини шостої статті 12 КАС ця справа і не належить до справ незначної складності, проте водночас така її характеристика автоматично не відносить її до тієї категорії справ, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до частини першої статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

За частиною другою статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно з частиною третьою статті 257 КАС України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Отже, за загальним правилом, будь-яка справа може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження, окрім тих, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження (їх визначено частиною четвертою статті 12, частиною четвертою статті 257 КАС України).

Відтак, з огляду на те, що ця справа не належить до категорії справ, які не можуть розглядатися за правилами спрощеного провадження у значенні згаданих статей, беручи до уваги передбачені частиною третьою статті 257 КАС України чинники, вона може бути розглянута за правилами загального позовного провадження, якщо суд першої інстанції дійде такого висновку.

Окружний адміністративний суд міста Києва дійшов такого висновку за наслідками розгляду заяви відповідача, оцінивши характер спірних правовідносин, предмет доказування, а також врахувавши, що ця справа не належить до категорії справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, оскільки не відповідає критеріям, встановленим частиною четвертою статті 12 КАС України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі №420/3224/20.

До того, скаржником не викладено обставин, які свідчили б про необхідність розгляду цієї справи за правилами загального позовного провадження.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції було прийнято законне та обґрунтоване рішення, розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження не може розцінюватись як порушення судом норм процесуального права.

Твердження апелянта про необхідність сплати судового збору позивачем за вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу колегія суддів оцінює критично, з огляду на наступне.

Так, у відповідності до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Пільга щодо сплати судового збору не поширюється на інші позовні вимоги, заявлені позивачем, які також залишені без розгляду.

Таким чином, позивач зобов`язаний був сплатити судовий збір за звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Не сплата судового збору є підставою для застосування наслідків статті 169 КАС України на стадії до відкриття провадження у адміністративній справі.

Водночас після відкриття провадження у справі, у разі якщо судом буде встановлено, що судовий збір не сплачено, КАС України не передбачено застосування процесуальних наслідків, визначених статтею 169 КАС УКраїни.

Однак у такому випадку суд не позбавлений можливості вирішити це питання при ухваленні рішенні (постанови) по суті цього спору, що визначено статтею 244 КАС України, або шляхом ухвалення додаткового судового рішення за заявою учасника справи чи з власної ініціативи, як то передбачено статтею 252 КАС України.

Так, відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Суд зауважує, що спір у цій вирішений на користь позивача, а тому суд попередньої інстанції не позбавлений можливості ухвалити додаткове судове рішення про стягнення судових витрат з урахуванням правил розподілу таких витрат, визначених статтею 139 КАС України.

Вказане не є підставою для скасування судового рішення у зв`язку із порушенням норм процесуального права в частині стягнення судового збору.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Державної служби морського та річкового транспорту України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

Є.В. Чаку