Справа № 640/1636/21
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2022-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/1636/21 Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді: Чаку Є.В.

суддів: Єгорової Н.М., Федотова І.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 лютого 2022 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЗИТИВ-В" до Головного управління Держпраці у Київській області про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю "ПОЗИТИВ-В" звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Київській області про визнання протиправною та скасування постанови від 07 грудня 2020 року №КВ1263/1721/НД/СПТД/ФС-192 про накладення штрафу за порушення законодавства про працю.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 лютого 2022 року позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати останнє та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову. На думку апелянта, зазначене рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного (в порядку письмового) позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 308 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як убачається з матеріалів справи, 29 жовтня 2020 року ГУ Держпраці було видано наказ №3360 «Про проведення інспекційного відвідування ТОВ «Позитив-В». Інспекційне відвідування ТОВ «Позитив-В» призначено у період з 30 жовтня 2020 року по 12 листопада 2020 року на підставі, зокрема, статті 259 Кодексу законів про працю України, Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №823, наказу Міністерства соціальної політики від 18 серпня 2017 року №1338, Положення про Головне управління Держпраці у Київській області від 03 серпня 2018 року №84 та на підставі листа Управління стратегічних розслідувань в Київській області Національної поліції України від 27 жовтня 2020 року №5445/55/109/01-2020.

На підставі наказу ГУ Держпраці оформило направлення на проведення інспекційного відвідування від 29 жовтня 2020 року №1263 та вимогу про надання документів від 02 листопада 2020 року №1263 до 10 год. 09 листопада 2020 року, які отримані позивачем 05 листопада 2020 року.

12 листопада 2020 року посадовими особами відповідача було складено Акт №КВ 1263/1721/НД про неможливість проведення інспекційного відвідування/невиїзного інспектування, в якому зафіксовано ненадання інформації, необхідної для проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування; ненадання для ознайомлення книг, реєстрів та документів, введення яких передбачено законодавством про працю, що містять інформацію/відомості з питань, які є предметом інспекційного відвідування, невиїзного інспектування, їх завірених об`єктом відвідування копій або витягів (не надано документи по пунктам 1-10, 16 вимоги про надання документів від 02 листопада 2020 року №1263); відсутністю об`єкта відвідування або уповноваженої ним особи за місцезнаходженням; відсутністю документів, ведення яких передбачено законодавством про працю (не надані документи, по пунктам 1-10, 16 вимоги про надання документів від 02 листопада 2020 року №1263).

07 грудня 2020 року відповідачем винесено постанову №КВ1263/1721/НД/СПТД/ФС-192 про накладення штрафу у розмірі 80 000,00 грн.

Вказаний штраф накладено на позивача на підставі абзацу восьмого частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України за порушення законодавства про працю та зайнятість населення за наслідками розгляду справи про накладення штрафу та на підставі акта про неможливість проведенні інспекційного відвідування/невиїзного інспектування від 12 листопада 2020 року №КВ 1263/1721/НД/ за порушення ТОВ «Позитив-В» вимог абзацу восьмого частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України (створення перешкод для проведення перевірки шляхом ненадання документів на вимогу інспектора праці від 02 листопада 2020 року №1263).

Не погоджуючись із вказаною постановою, позивач звернувся до суду з позовом.

При цьому позивач не заперечує правомірність кваліфікації виявленого порушення за абзацом восьмим частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України, а посилається на відсутність підстав для проведення інспектування та невідповідність акта за наслідками інспекційного відвідування встановленій формі.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було здійснено позаплановий захід державного контролю діяльності позивача без наявності законних підстав для його проведення є помилковим.

Так, у відповідності з положеннями частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до преамбули Закону № 877-V цей Закон визначає правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю).

В цьому випадку слід наголосити, що Закон № 877-V визначає основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, а як слідує з тлумачення поняття принцип - це твердження, яке сприймається як головне, важливе, суттєве, неодмінне або, принаймні, бажане.

Статтею 1 Закону № 877-V встановлено, що державний нагляд (контроль) діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Заходами державного нагляду (контролю) є планові та позапланові заходи, які здійснюються шляхом проведення перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та інших дій.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону № 877-V заходи контролю здійснюються, зокрема органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Згідно з ч. 5 вказаної вище статті Закону № 877-V зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 цього Закону суб`єкт господарювання повинен ознайомитися з підставою про проведення позапланового заходу з наданням йому копії відповідного посвідчення (направлення) на проведення заходу державного нагляду (контролю).

Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 31 березня 2021 року у справі №805/430/18-а дійшла висновку, що спеціальним законом, який відповідно до ч.4 ст. 2 Закону № 877-V повинен враховуватися органами Державної служби України з питань праці при проведенні заходів державного нагляду (контролю), є КЗпП України, зокрема, Глава XVIII «Нагляд і контроль за додержанням законодавства про працю».

Частиною 1 ст. 259 КЗпП України передбачено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У силу положень ст. 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

На реалізацію цієї правової норми постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 823 затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - Порядок №823, в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

У силу положень ст. 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім органів доходів і зборів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.

Наведене дає підстави колегії суддів дійти висновку, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, має право здійснювати центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.

Відповідно до п. 2 Порядку №823 заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

Підстави проведення інспекційних відвідувань визначено пунктом 5 Порядку №823. Так, підставою для здійснення інспекційних відвідувань, у тому числі, є повідомлення посадових осіб органів державного нагляду (контролю), правоохоронних органів про виявлені в ході виконання ними повноважень ознак порушення законодавства про працю щодо неоформлення та/або порушення порядку оформлення трудових відносин (п.п. 5 п. 5 Порядку №823).

Підпункт 5 п. 5 Порядку №823, конкретизує положення абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

Так, у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року у справі №200/11885/18-а міститься правовий висновок про те, що Конвенція визначає безумовне дискреційне повноваження інспектора самостійно приймати рішення щодо необхідності проведення інспектування того чи іншого роботодавця для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються.

Варто зауважити й те, що питання стосовно підстав для здійснення позапланових заходів не охоплюється тільки положеннями статті 4 Закону №877-V, яка визначає загальні вимоги до здійснення державного нагляду (контролю).

Як було зазначено вище, відповідно до частини першої статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Колегія суддів зазначає, що на момент виникнення спірних правовідносин таким є Порядок №823.

Вказане дає підстави для висновку, що усі, окрім передбачених у частині четвертій статті 4 Закону №877-V, питання, які пов`язані з здійсненням державного нагляду (контролю), зокрема, за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення (наприклад, переліку підстав для проведення Держпраці інспекційних відвідувань), можуть урегульовуватись, як законами, у тому числі й нормами міжнародної конвенції, яка ратифікована Україною у встановленому законом порядку, так й іншими актами законодавства.

Водночас, такими повноваженнями інспектор наділений виключно в межах здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, який здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань, за наявності підстав визначених законодавством. У свою чергу, пункт 5 Порядку № 823 визначає перелік підстав для здійснення інспекційних відвідувань, який є вичерпним.

Як встановлено судом у наказі про проведення перевірки від 29.10.2020 року № 3360 підставою проведення інспекційного відвідування зазначено Порядок №823. Підставою для прийняття такого рішення є лист Управління стратегічних розслідувань в Київській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 27 жовтня 2020 року №5445/55/109/01-2020, в якому викладено прохання виділити спеціалістів Держпраці для інспекційного відвідування щодо неоформлених трудових відносин та спеціалістів з охорони праці для виявлення фактів незаконного видобутку корисних копалин, зокрема, ТОВ «Позитив-В», з метою документування незаконного видобутку корисних копалин на території Київської області.

Колегія суддів вважає, що підстава інспекційного відвідування у цій справі відповідає пп. 5 п. 5 Порядку № 823, за яким керівник органу контролю має право на прийняття рішення про проведення інспекційних відвідувань, у тому числі за результатами отримання повідомлення правоохоронних органів про виявлені в ході виконання ними повноважень ознак порушення законодавства про працю щодо неоформлення та/або порушення порядку оформлення трудових відносин.

Водночас посилання суду першої інстанції на судову практику Верховного Суду, викладену у постановах від 19 жовтня 2018 року у справі №805/3137/17-а, від 09 липня 2020 року у справі №823/647/17 та від 27 жовтня 2020 року у справі №804/3566/17 є помилковим, оскільки у вказаних справах інспекційні відвідування проводилися з інших підстав, а також у період дії іншого Порядку №295.

Тобто, підстави інспекційного відвідування, які аналізувалися у вказаних справах та цій справі не є подібними та передбачені різними правовими нормами.

Отже висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем було здійснено позаплановий захід державного контролю діяльності позивача без наявності законних підстав для його проведення є помилковим.

Зазначені висновки відповідають позиції Верховного Суду стосовно підстав для проведення державного нагляду (контролю) за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у формі інспекційного відвідування, висловленій у постанові від 24 червня 2021 року справа №200/5877/19-а та від 2 червня 2022 року у справі №580/534/20.

Судом встановлено, що позивач був ознайомлений з направленням на проведення інспекційного відвідування від 29 жовтня 2020 року №1263 та вимогою про надання документів від 02 листопада 2020 року №1263 до 10 год. 09 листопада 2020 року.

Вищевикладене свідчить про те, що відповідач під час проведення інспекційного відвідування позивача діяв виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією, міжнародними договорами та законами України, посадовими особам Управління Держпраці були дотримані вимоги Порядку №823.

Щодо доводів позивача про те, що форма акта інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю була затверджена наказом, який втратив чинність на момент складання такого акта, колегія суддів зазначає наступне.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019р. у справі №826/8917/17, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 08.09.2021р., визнано нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 29.04.2017р. №295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», яка визначала порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю.

Проте, наказ Міністерства соціальної політики України від 18.08.2017р. №1338 «Про затвердження форм документів, що складаються при здійсненні заходів державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, зайнятість та працевлаштування інвалідів», прийнятий на виконання вищезазначеного порядку, був чинним до 06.01.2021 (втратив чинність на підставі п.2 наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 21.10.2020 №2161 «Про затвердження форм документів, що складаються при здійсненні заходів державного нагляду та контролю Державною службою України з питань праці»).

Частиною 15 ст.4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» встановлено, що при здійсненні заходів державного нагляду (контролю) посадові особи органів державного нагляду (контролю) зобов`язані використовувати виключно уніфіковані форми актів.

Проте, відповідно до ч.15 ст.2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», Управління не зобов`язано забезпечувати дотримання ч.15 ст.4 вищезазначеного закону.

Абзацом 1 п.4 Порядку №823 встановлено, що уніфікована форма акта інспекційного відвідування, в якому визначається вичерпний перелік питань, що підлягають інспектуванню, припису, попередження, а також вимоги інспектора праці затверджуються в установленому порядку та оприлюднюються на офіційному веб-сайті Держпраці.

При цьому, Порядок №823 не містить застережень щодо неможливості використання (до затвердження уніфікованої форми акта інспекційного відвідування) форми акта, затвердженої наказом Міністерства соціальної політики України від 18.08.2017р. №1338 «Про затвердження форм документів, що складаються при здійсненні заходів державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, зайнятість та працевлаштування інвалідів».

У постанові Верховного Суду від 13.02.2020 у справі № 808/3059/17 суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що на час здійснення відповідачем планового заходу контролю відносно позивача відсутня затверджена уніфікована форма акту, що не може бути підставою для обмеження контролюючого органу у здійсненні покладених на нього законодавством повноважень, а тому складений відповідачем акт за наслідками здійснення заходу контролю за змістом повністю відповідає приписам ст.7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

Отже, відповідачем дотримано процедуру проведення інспекційного відвідування, встановлену Порядком №823.

У додаткових поясненнях представник позивача також зазначив, що визнання протиправним та нечинним Порядку №823 іншим судом, унеможливлює його застосування при вирішенні питання законності рішень державного органу, прийнятих на його підставі, оскільки застосування до фізичних/юридичних осіб нормативно-правових актів, які є протиправними, у будь-якому випадку є незаконним.

Колегія суддів вважає необгрунтованими наведені вище доводи позивача, оскільки лише 14.09.2021 згідно з постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №640/17424/19 набрало законної сили рішення Окружного адміністративного суду м.Києва, яким визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 823 від 21.08.2019. Станом на час проведення інспекційного відвідування Порядок №823 був чинним, а тому підлягав застосуванню.

Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року №509 (далі - Порядок №509) визначає механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю, передбачених частиною 2 статті 265 Кодексу Законів про працю України.

За приписами пункту 3 Порядку №509 справа про накладення штрафу розглядається у 45-денний строк з дня, що настає за днем одержання уповноваженою посадовою особою документів, зазначених в абзацах 3 - 7 пункту 2 цього Порядку.

Про дату одержання документів, зазначених в абзацах 3 - 7 пункту 2 цього Порядку, уповноважена посадова особа письмово повідомляє суб`єкту господарювання та роботодавцю не пізніше ніж через п`ять днів після їх отримання рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Своєю чергою, пункти 6, 7 Порядку №509 з вимогами про необхідність повідомлення суб`єкта господарювання про дату, час та місце розгляду справи про накладення штрафу були виключені станом на дату прийняття спірної постанови на виконання положень постанови Кабінету Міністрів України №823.

Тобто, Порядок №509 у редакції, чинній на момент спірних правовідносин, не визначав обов`язку для відповідача у завчасному повідомленні позивача про розгляд справи про притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності, передбаченої частини 2 статті 265 Кодексу Законів про працю України.

Верховний Суд вже вирішував правове питання чи означає скасування обов`язку уповноваженої посадової особи повідомляти суб`єкту господарювання про розгляд його справи про накладення штрафу, також і скасування права останнього на участь у процесі прийняття рішення про притягнення його до відповідальності.

Так у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2021 року у справі № 420/9061/20 сформовано наступні висновки.

У ст. 3 Закону України "Про основні засади здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" серед основних принципів здійснення державного нагляду міститься принцип відкритості та прозорості.

Критерій урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення випливає з принципу гласності прийняття рішень. Право бути вислуханим є одним із фундаментальних принципів справедливої процедури й означає забезпечення особі можливості надавати адміністративному органу факти й аргументи у справі. Право бути вислуханим має бути забезпечене, насамперед, у справах, де передбачається прийняття "несприятливих" адміністративних актів, тобто таких, які негативно впливають на права, свободи та законні інтереси відповідної особи. Головне управління Держпраці у відповідній області як будь-який інший орган державної влади повинно застосовувати цей критерій у процесі прийняття рішення, особливо у тому разі, коли воно матиме несприятливі наслідки для особи.

Верховний Суд у постанові від 12 червня 2019 року у справі №813/3415/18, досліджуючи питання обов`язку державного органу повідомляти особу, яка притягується до відповідальності, про час та місце розгляду справи, а також правові наслідки неповідомлення, зробив висновок про те, що санкції за порушення законодавства про працю та зайнятість населення співмірні з покараннями за злочини.

При цьому, слід наголосити, що вказані санкції є фінансовою відповідальністю (за висновком Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 22 грудня 2020 року у справі №260/1743/19), а не кримінальною.

Колегія суддів вважає, що особі, до якої застосовуються такі суттєві розміри штрафу в якості відповідальності за порушення законодавства про працю, повинно бути забезпечено право завчасно знати про час та місце розгляду справи. Це право є гарантією реалізації інших прав - на участь в засіданні, висловлення заперечень, надання доказів, правовий захист тощо.

Відсутність аналізу суб`єктом владних повноважень всіх обставин у сукупності та прийняття рішення без врахування позиції особи, яка притягується до відповідальності і якій не було належним чином надано право бути заслуханою державним органом влади, свідчить про недотримання відповідачем критерію обґрунтованості рішення, передбаченого п. 3 ч. 2 ст. 2 КАС України.

У додаткових поясненнях представник позивача зазначав, що позивача не було повідомлено про розгляд справи щодо накладення штрафу.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив, що Порядком №509 не встановлено вимоги щодо прийняття участі у розгляді справи про накладення штрафу суб`єкта господарювання чи його представника та надсилання йому повідомлення із зазначенням дати. Часу та місця розгляду такої справи.

Колегія суддів вважає, що виключення п. 6, 7 Порядку №509 з вимогами про необхідність повідомлення суб`єкта господарювання про дату, час та місце розгляду справи про накладення штрафу не може нівелювати право особи на участь у процесі прийняття рішення про притягнення її до відповідальності».

Застосовуючи вказаний підхід до обставин цієї справи, слід врахувати, що у матеріалах справи не містять жодних доказів повідомлення позивача про розгляд справи щодо накладення штрафу.

У цій справі на позивача накладено штраф у розмірі 80000 грн. Вказана сума штрафу є значною для суб`єкта господарювання.

Колегія суддів наголошує, що особі, до якої застосовуються такі суттєві санкції відповідальності, повинно бути забезпечено право завчасно знати про час та місце розгляду справи. Це право є гарантією реалізації інших прав - на участь в засіданні, висловлення заперечень, надання доказів, захист тощо.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 04.05.2022 у справі №300/3288/20.

Встановлені у даній справі обставини свідчать про порушення права позивача на участь у розгляді справи про накладення штрафу, що є підставою для скасування спірної постанови.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом доповнення, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Підставами для зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 317 КАС України). Зміна судового рішення може полягати, зокрема, у доповненні або зміні його мотивувальної частини (частина четверта статті 317 КАС України).

Оскільки судом першої інстанції правильно вирішено справу по суті позовних вимог, проте із помилковим застосуванням норм матеріального права, колегія суддів вважає, що рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 січня 2022 року підлягає зміні, шляхом доповнення його мотивувальної частини висновками наведеними у цій постанові.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Київській області- залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 лютого 2022 року змінити, шляхом доповнення, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: Н.М. Єгорова

І.В. Федотов