Справа № 640/13490/21
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2022-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2022 року м. Київ №640/13490/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Міністерства юстиції України
провизнання протиправним та скасування наказу в частині та зобов`язання вчинити дії

встановив:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_2 з позовом до Міністерства юстиції України, в якому просив:

- визнати протиправним і скасувати пункт 4 наказу Міністерства юстиції України від 25.03.2021 №1118/5 «Про задоволення скарги», а саме в частині анулювання державному нотаріусу Кременецької державної нотаріальної контори Кременецького районного нотаріального округу Тернопільської області ОСОБА_2 доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

- зобов`язати Міністерство юстиції України вчинити дії, спрямовані на поновлення державному нотаріусу Кременецької державної нотаріальної контори Кременецького районного нотаріального округу Тернопільської області ОСОБА_2 доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно для вчинення дій та виконання обов`язків, передбачених Законом України «Про нотаріат».

Ухвалою суду від 19.05.2021 відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав на протиправність оскаржуваного наказу з огляду на порушення відповідачем визначеного Порядком розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1128, обов`язку щодо повідомлення позивача за два дні до розгляду скарги про дату, час і місце розгляду скарги одним із таких способів: телефонограмою або засобами електронної пошти, що позбавило його можливості взяти участь у розгляді скарги у сфері державної реєстрації щодо нього, надати відповідні докази та пояснення по суті порушених у ній питань, що призвело до прийняття протиправного наказу. Зазначив, що Верховний Суд в постанові від 12.06.2019 у справі №821/1490/17 висловив свою позицію про те, що Комісія Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції лише після з`ясування факту обізнаності всіх зацікавлених осіб про розгляд скарги може вирішити питання про можливість її розгляду без участі таких осіб, які не з`явилися на засідання Комісії.

В обґрунтування своїх доводів про порушення відповідачем його права на участь в розгляді скарги послався також на постанову Верховного Суду від 26.04.2019 у справі №821/669/17.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у її задоволенні, стверджуючи про її необґрунтованість, оскільки позивача належним чином повідомлено про розгляд скарги щодо нього як на сайті Міністерства, так і шляхом направлення телефонограми на номер його телефону. Вказав на те, що позивачем грубим порушенням вимог законодавства прийнято 23 рішення у сфері державної реєстрації, які скасовано оскаржуваним наказом Міністерства юстиції України, що й зумовило анулювання йому доступу до Держаного реєстру прав.

Ознайомившись із матеріалами справи, суд встановив, що позивач є державним нотаріусом Кременецької державної нотаріальної контори Кременецького районного нотаріального округу Тернопільської області.

В Інтернет-мережі за посиланням https://notarium.com.ua/ostapchuk-vitalij-petrovich/ розміщено інформацію про державного нотаріуса Кременецької державної нотаріальної контори Кременецького районного нотаріального округу Тернопільської області ОСОБА_1 , зокрема його адресу: АДРЕСА_1, телефон НОМЕР_2.

17.03.2020 до Міністерства юстиції України надійшла скарга адвоката Гаращенка І.В. від 10.03.2020, подана в інтересах ОСОБА_3 , яку було зареєстровано за №8432-33-20.

В указаній скарзі скаржник просив скасувати низку рішень про державну реєстрацію прав, зокрема, прийнятих позивачем з порушенням законодавства.

Наказом від 25.03.2021 №1118/5 «Про задоволення скарги» Міністерство юстиції України відповідно до частини третьої статті 26, підпунктів «а», «г» пункту 2 частини шостої статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема, частково задовольнило скаргу ОСОБА_3 від 10.03.2020 (пункт 1 наказу); скасувало низку рішень, прийнятих державним нотаріусом Кременецької державної нотаріальної контори Кременецького районного нотаріального округу Тернопільської області ОСОБА_1 (пункт 2 наказу) та анулювало йому доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 4 наказу).

Як зазначено в наказі, підставою для прийняття такого наказу слугував висновок Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 15.12.2020 за результатами розгляду скарги ОСОБА_3 від 10.03.2020, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.03.2020 за №8432-33-20. У пункті 7 мотивувальної частини цього висновку зазначено про те, що оскаржувані рішення 1 (конкретні реквізити двадцяти трьох таких рішень зазначено у вступній частині висновку) прийняті позивачем з грубим порушенням вимог законодавства, тому такі рішення підлягають скасуванню, а його доступ до Державного реєстру - анулюванню. В пункті 19 мотивувальної частини цього висновку Колегія також зазначила, що оскаржувані рішення прийняті державним нотаріусом ОСОБА_1 з грубим порушенням вимог законодавства у сфері державної реєстрації, підлягають скасуванню, а його доступ до Державного реєстру прав - анулюванню.

Не погоджуючись із пунктом 4 зазначеного наказу, позивач звернувся до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить із наступного.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, ї посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямовані на забезпечення визнання та захисту державою таких прав регулює Закон України від 01.07.2004 №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон №1952-IV).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 вказаного Закону:

- державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

- Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону №1952-IV у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону №1952-IV організаційну систему державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України та його територіальні органи; суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори).

За змістом частини першої статті 10 Закону №1952-IV нотаріус є державним реєстратором.

Частиною першою статті 26 вказаного Закону визначено, що за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

Згідно з частиною першою статті 31-2 Закону №1952-IV державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва, що має наслідком набуття, зміну чи припинення речових прав, їх обтяжень одночасно із вчиненням такої нотаріальної дії, проводиться нотаріусом, яким вчинено відповідну нотаріальну дію, крім випадків, передбачених цією статтею.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону №1952-IV державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, речові права на об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

Ведення Державного реєстру прав здійснюється з використанням програмного забезпечення, розробленого відповідно до державних стандартів, що забезпечують його сумісність і взаємодію з іншими інформаційними системами та мережами, що становлять інформаційний ресурс держави (частина четверта статті 12 Закону №1952-IV).

Відповідно до частини восьмої статті 12 Закону №1952-IV доступ державного реєстратора до Державного реєстру прав здійснюється шляхом багатофакторної аутентифікації у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України у Порядку ведення Державного реєстру прав.

Аналіз наведених вище правових норм дає підстави суду стверджувати, що позивач як державний нотаріус є державним реєстратором, наділений правом доступу до Державного реєстру прав та внесення до нього відомостей про речові права, обтяження речових прав на підставі прийнятих ним рішень про державну реєстрацію прав.

Відповідно до приписів статті 7 Закону №1952-IV Міністерство юстиції України, поміж іншого:

- забезпечує створення та функціонування Державного реєстру прав, є його держателем;

- організовує роботу, пов`язану із забезпеченням діяльності з державної реєстрації прав;

- здійснює контроль за діяльністю у сфері державної реєстрації прав, у тому числі шляхом проведення моніторингу реєстраційних дій відповідно до цього Закону та приймає обов`язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом;

- забезпечує доступ до Державного реєстру прав державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації прав, визначених цим Законом, інших суб`єктів, право доступу яких визначено цим Законом, та приймає рішення про тимчасове блокування або анулювання такого доступу у випадках, передбачених цим Законом;

- розглядає скарги на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України та приймає обов`язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом.

Статтею 37 Закону №1952-IV визначено порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності у сфері державної реєстрації прав

Так, згідно з частиною першою цієї статті рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Частиною другою визначено, що Міністерство юстиції України розглядає скарги, зокрема, на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (крім випадків, коли таке право набуто на підставі судового рішення, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір).

Відповідно до частини третьої указаної статті рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України та його територіальних органів протягом 60 календарних днів з дня прийняття рішення, що оскаржується, або з дня, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення її прав відповідною дією чи бездіяльністю.

Як зазначено в частині шостій статті 37 Закону №1952-IV за результатами розгляду скарги Міністерство юстиції України та його територіальні органи приймають мотивоване рішення про:

1) відмову у задоволенні скарги;

2) задоволення (повне чи часткове) скарги шляхом прийняття рішення про:

а) скасування рішення про державну реєстрацію прав, скасування рішення територіального органу Міністерства юстиції України, прийнятого за результатами розгляду скарги;

б) скасування рішення про зупинення державної реєстрації прав, про зупинення розгляду заяви або про відмову в державній реєстрації прав та проведення державної реєстрації прав;

в) виправлення помилки, допущеної державним реєстратором;

в-1) усунення порушень, допущених державним реєстратором, з визначенням строків для виконання наказу;

г) тимчасове блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав;

ґ) анулювання доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав;

е) притягнення до дисциплінарної відповідальності посадової особи територіального органу Міністерства юстиції України;

є) направлення до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України подання щодо анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю.

Відтак, до повноважень відповідача належить розгляд скарг на дії нотаріуса як суб`єкта державної реєстрації, за наслідками розгляду яких Міністерство юстиції України може повністю або частково задовольнити скаргу, зокрема шляхом прийняття рішення про анулювання доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач не заперечує наявності у Міністерства юстиції України таких повноважень, стверджуючи про неналежну їх реалізацію лише у зв`язку з порушенням установленого порядку розгляду скарги.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1128 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24.12.2019 №1150) (далі - Порядок №1128) затверджено Порядок розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції.

Згідно з пунктом 2 Порядку №1128 розгляд скарг у сфері державної реєстрації здійснюється Мін`юстом та його територіальними органами у межах компетенції, визначеної законом. Розгляд скарг у сфері державної реєстрації на предмет наявності (відсутності) порушень закону у рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту здійснюється колегіально, крім випадку, передбаченого цим Порядком. Для забезпечення колегіального розгляду скарг у сфері державної реєстрації Мін`юстом чи його територіальними органами утворюються постійно діючі колегії з розгляду скарг у сфері державної реєстрації (далі - колегії), положення про які затверджуються Мін`юстом. Склад колегій затверджується Мін`юстом чи відповідним територіальним органом.

Відповідно до пункту 10 Порядку №1128 для розгляду скарги у сфері державної реєстрації колегіально Мін`юст чи відповідний територіальний орган запрошує скаржника, державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіальний орган Мін`юсту, рішення, дія або бездіяльність яких оскаржується, а також інших заінтересованих осіб, зазначених у скарзі у сфері державної реєстрації або встановлених відповідно до відомостей реєстрів. Відсутність осіб, визначених абзацом першим цього пункту, під час розгляду скарги у сфері державної реєстрації колегіально не є перешкодою для її розгляду.

Розгляд скарг у сфері державної реєстрації колегіально під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України відповідно до Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», проводиться з урахуванням обмежень, встановлених відповідним рішенням Кабінету Міністрів України.

Пунктами 13 та 14 Порядку №1128 визначено, що за результатом розгляду скарги у сфері державної реєстрації колегіально колегія формує висновок про те, чи: встановлено наявність порушень закону у рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту; підлягає скарга у сфері державної реєстрації задоволенню (в повному обсязі чи частково (з обов`язковим зазначенням в якій частині) шляхом прийняття Мін`юстом чи відповідним територіальним органом рішень, передбачених законом. За результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації, у тому числі колегіально, Мін`юст чи відповідний територіальний орган приймає рішення про задоволення скарги у сфері державної реєстрації або про відмову в її задоволенні з підстав, передбачених законом.

Пунктом 11 указаного Порядку визначено, що Мін`юст чи відповідний територіальний орган своєчасно, але не пізніше ніж за два дні до дня розгляду скарги у сфері державної реєстрації колегіально повідомляє особам, визначеним у пункті 10 цього Порядку, про час і місце засідання колегії шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Мін`юсту та додатково одним з таких способів:

1) телефонограмою (якщо номер телефону зазначено у скарзі у сфері державної реєстрації, повідомлено заінтересованою особою або встановлено з інших офіційних джерел);

2) засобами електронної пошти (якщо адресу електронної пошти зазначено у скарзі у сфері державної реєстрації, доданих до неї документах, повідомлено заінтересованою особою або встановлено з інших офіційних джерел).

Пунктом 12 Порядку №1128 встановлено, що копії скарги у сфері державної реєстрації та доданих до неї документів надаються особам, визначеним у пункті 10 цього Порядку (крім скаржника), в день розгляду Мін`юстом чи відповідним територіальним органом скарги у сфері державної реєстрації колегіально.

Нормами пунктів 3 і 4 Положення про Колегію з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09.01.2020 №71/5, передбачено, що Мін`юст чи відповідний територіальний орган забезпечує завчасне повідомлення співголів, секретарів та членів Колегії про порядок денний запланованого засідання, дату, час і місце його проведення, а також за клопотанням співголови, секретаря чи члена Колегії надання необхідних для розгляду скарг у сферах державної реєстрації матеріалів в електронній формі.

Розгляд Колегією скарги у сферах державної реєстрації здійснюється в такій послідовності:

1) доповідь посадової особи Мін`юсту чи відповідного територіального органу по суті скарги у сферах державної реєстрації, відповіді на питання Колегії;

2) надання усних пояснень особами, запрошеними для розгляду відповідної скарги у сферах державної реєстрації колегіально;

3) обговорення Колегією скарги у сферах державної реєстрації;

4) винесення співголовою Колегії на голосування проєкту рішення за результатом колегіального розгляду скарги у сферах державної реєстрації;

5) голосування Колегією за результатом розгляду скарги у сферах державної реєстрації.

Особи, запрошені для розгляду відповідної скарги у сферах державної реєстрації колегіально, можуть бути присутніми на засіданні Колегії виключно під час надання усних пояснень по суті такої скарги.

З наведеного вбачається, що скаржник, суб`єкт оскарження (державний реєстратор) та інші заінтересовані особи наділені правом надавати свої пояснення та заперечення по суті скарги, які повинні прийматися Колегією до розгляду.

Вказаний висновок суду узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 12.09.2019 у справі №821/1490/17.

Як встановлено судом, 11.12.2020, тобто більш як за два дні до проведення розгляду скарги, на сайті Міністерства юстиції України опубліковано оголошення про те, що 15.12.2020 за адресою: м. Київ, вул. Євгена Сверстюка, 15 в Офісі протидії рейдерству відбудеться засідання Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції (далі - Колегія), на якому, поміж іншого, о 10:30 год. розглядатиметься скарга у сфері державної реєстрації, подана в інтересах ОСОБА_3 від 10.03.2020, на дії позивача. Вказана обставина позивачем не заперечувалася. Такі дії відповідача узгоджуються з вимогами пункту 11 Положення №1128.

Проте, опублікування такої інформації на офіційному сайті Міністерства юстиції України не є достатнім доказом повідомлення позивача про час і місце розгляду скарги, адже у державного реєстратора немає обов`язку здійснювати моніторинг сайту Мін`юсту щодо розміщення на ньому такої інформації.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі від 14.11.2018 №814/2229/17.

За висновком суду, відповідач у повному обсязі не виконав покладений на нього обов`язок щодо повідомлення позивача про проведення вищевказаного засідання одним із двох додаткових доказів: телефонограмою або засобами електронної пошти.

Так, наявні в матеріалах справи копія листа Мін`юсту від 11.12.2020 №1389/33.2.1/22-20, адресованого позивачу на адресу його електронної пошти, та копія телефонограми від 11.12.2020, адресована позивачу на його номер телефону НОМЕР_1 , оприлюднений в Інтернет-мережі, що містять інформацію про призначення Колегією до розгляду на 10:30 год. 15.12.2020 скарги ОСОБА_3 , не містять відомостей про їх направлення на адресу позивача, ні доказів їх отримання позивачем. Інших доказів на підтвердження направлення цього листа або телефонограми позивачу або їх отримання позивачем відповідач також не надав.

Суд вважає, що доказом направлення відповідачем згаданого листа на адресу позивача могли бути, наприклад, скріншот (знімок) екрана комп`ютера) з відображенням надіслання електронною поштою цього листа. Щодо телефонограми - витяг із журналу реєстрації Міністерством та/або Колегією телефонограм.

Верховний Суд в постанові від 12.06.2019 у справі №821/1490/17 висловив свою позицію про те, що Міністерство юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції лише після з`ясування факту обізнаності всіх зацікавлених осіб про розгляд скарги може вирішити питання про можливість її розгляду без участі таких осіб, які не з`явилися в засідання Комісії.

Відтак, у зв`язку з неналежним повідомленням його про розгляд Колегією скарги ОСОБА_3 позивач не був обізнаний про її розгляд, не прибув на засідання Колегії, не отримав в цей день копію скарги та додані до неї документи, та не надав письмові пояснення по суті скарги.

Разом з тим суд звертає увагу, що стверджуючи про порушення свого права на участь у засіданні Колегії щодо розгляду вищевказаної скарги ОСОБА_3 та надання пояснень на неї, позивач жодним чином не зазначив про те, що вищевказане порушення призвело до неправильного висновку Колегії за наслідками розгляду цієї скарги, зокрема, про вчинення ним грубих порушень вимог законодавства у сфері державної реєстрації при прийнятті двадцяти трьох рішень, що, у свою чергу, слугувало підставою для висновку Колегії про необхідність анулювання його доступу до Державного реєстру прав. Нічого позивач не зазначив також про те, чи є пропорційним притягнення його до відповідальності за грубе порушення вимог законодавства у сфері державної реєстрації прав саме у вигляді анулювання доступу до Державного реєстру прав, адже Законом №1952-IV передбачено також і такий вид відповідальності як тимчасове блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав.

Оскільки підставою для прийняття Міністерством юстиції України оскаржуваного наказу є висновок Колегії від 15.12.2020 за результатами розгляду скарги ОСОБА_3 від 10.03.2020, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.03.2020 №8432-333-20, то цей висновок є невід`ємною частиною згаданого наказу, а, відтак, викладені в ньому мотиви щодо доцільності анулювання позивачу доступу до Державного реєстру прав, з якими погодився Мін`юст, є обґрунтуванням його наказу в частині анулювання позивачу доступу до Державного реєстру прав.

При цьому суд звертає увагу, що в іншій частині, зокрема, пункт 2 оскаржуваного наказу, в якому йдеться про скасування прийнятих ним двадцяти трьох рішень, як зазначено у вищевказаному висновку Колегії, у зв`язку з грубим порушення вимог законодавства, позивач не оскаржив. Наведене, дає підстави суду дійти висновку про те, що позивач погодився з таким висновком Колегії та пунктом 2 оскаржуваного наказу.

В контексті викладеного суд уважає за доцільне також звернути увагу на таке.

В постанові від 25.06.2020 у справі №826/2470/17, у якій вирішено спір з аналогічних правовідносин, Верховний Суд зазначив наступне.

Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися, наприклад, процедури його ухвалення. Саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Не применшуючи значення необхідності дотримання встановленої законодавством процедури ухвалення того чи іншого рішення, Верховний Суд уважає, що порушення такої процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.

Аналогічний вимір суттєвості порушень застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у своїх рішеннях демонструє виважений підхід до оцінки характеру допущених порушень належної процедури з точки зору їх можливого впливу на загальну справедливість судового розгляду. Метод «оцінки справедливості процесу в цілому» не передбачає дослідження правомірності будь-якої окремої процесуальної дії у відриві від інших етапів процесу. По суті, ЄСПЛ у своїх рішеннях акцентує увагу на необхідності з`ясувати, «чи перетворили допущені порушення (в контексті конкретних обставин справи) судовий розгляд у цілому на несправедливий». При цьому, як свідчить практика ЄСПЛ, навіть виявлення судом серйозних (чи вагомих), на його думку, порушень права на справедливий судовий розгляд, допущених національними судами, не завжди тягне загальну оцінку проведеного судового розгляду та ухваленого підсумкового рішення як несправедливого.

Інакше кажучи, за принципами, що сповідує ЄСПЛ, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

На переконання Верховного Суду, напрацьовані ЄСПЛ положення щодо правових наслідків допущених судами порушень при розгляді справ та критерії його застосування можуть бути вжиті за аналогією й до аналізу оскаржуваного у цій справі адміністративного акту відповідача.

Верховний Суд, зокрема, дійшов висновку, що не може бути скасовано правильне по суті рішення та відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму. Рішення може бути скасоване лише для виправлення істотної помилки.

Процесуальні норми є вторинними порівняно з матеріальними, оскільки призначення перших полягає в забезпеченні реалізації других. Тобто характер, зміст і призначення процесуальних норм підпорядковані вимогам матеріальних норм і тому зумовлені ними та є похідними від них.

Невчасне направлення позивачу скарги не вплинуло на законність прийнятого рішення відповідачем.

Право вибору стягнення за порушення порядку державної реєстрації належить органу контролю - Міністерству юстиції України, йому ж надано повноваження самостійно визначати вид санкції.

Ураховуючи такі висновки Верховного Суду та те, що саме по собі порушення відповідачем процедури розгляду скарг у сфері державної реєстрації у зв`язку з неналежним його повідомленням про розгляд такої скарги не привело до прийняття відповідачем неправильного по суті рішення про анулювання позивачу доступу до Державного реєстру прав (оскільки такі підстави позивачем у позовній заяві не вказувалися), то суд дійшов висновку про необґрунтованість вимоги позивача про визнати протиправним і скасування пункту 4 наказу Міністерства юстиції України від 25.03.2021 №1118/5 «Про задоволення скарги», що зумовлює необхідність відмовити у її задоволенні.

Оскільки вимога позивача про зобов`язання Міністерства юстиції України вчинити дії, спрямовані на поновлення державному нотаріусу Кременецької державної нотаріальної контори Кременецького районного нотаріального округу Тернопільської області ОСОБА_1 доступу до Державного реєстру прав для вчинення дій та виконання обов`язків, передбачених Законом України «Про нотаріат», є похідною від попередньої позовної вимоги, яка задоволенню судом не підлягає, то у задоволенні цієї вимоги суд також вважає за необхідне відмовити.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

На переконання суду, викладених вище мотивів достатньо для прийняття судом рішення про відмову позивачу у задоволенні його вимог у повному обсязі.

У в`язку з відмовою у задоволенні позову та відсутністю витрат відповідача - суб`єкта владних повноважень, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертиз, підстави для вирішення судом питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 2, 77, 139, 242-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко