Справа № 300/7272/21
Суддя: Шумей М.В.
Дата ухвалення: 2022-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"09" серпня 2022 р. справа № 300/7272/21
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Шумея М.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання до вчинення дій
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 , пенсію за віком на пільгових умовах за списком №2 відповідно до пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 20.04.2021 з дня звернення за призначенням пенсії, з урахуванням до страхового стажу періоду роботи з 01.01.2007 по 31.12.2007 та періодів з 17.02.1993 по 13.06.1994, з 01.09.1994 по 07.09.1994, з 01.01.1995 по 02.01.1995, з 01.02.1995 по 05.02.1995, з 08.03.1995 по 31.12.1995, з 01.01.1996 по 22.12.1996, з 01.01.1997 по 24.11.1997, з 01.01.1998 по 07.12.1998, з 01.01.1999 по 09.03.1999, з 01.04.1999 по 08.04.1999, з 01.09.1999 по 04.09.1999, з 01.10.1999 по 05.10.1999, з 01.12.1999 по 04.12.1999, з 01.01.2000 по 09.01.2000, з 01.06.2000 по 05.06.2000, з 01.07.2000 по 05.07.2000, з 01.09.2000 по 01.09.2000, з 01.10.2000 по 04.10.2000, з 01.11.2000 по 04.11.2000, з 01.12.2000 по 05.12.2000, з 01.01.2001 по 11.01.2001, з 01.03.2001 по 09.03.2001, з 01.06.2001 по 10.06.2001 до стажу роботи за списком №2.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка зазначила, що вона, з 20.08.1990 по 06.07.1992 (1 рік 10 місяців 16 днів) працювала транспортерником на збагачувальній фабриці гранульованих калійних добрив Калуського виробничого об`єднання «Хлорвініл», з 07.07.1992 по 08.08.2002 (10 років 1 місяць 2 дні) ґрунтувальником в цеху по виробництву поліхлорвінілового пластикату №2 заводу побутової хімії і товарів народного вжитку, заводу «Технопласт», ДП «Завод «Технопласт» концерну «Хлорвініл» (пізніше концерн «Оріана», ВАТ «Оріана»), що підтверджується записами в її трудовій книжці та низкою інших документів про шкідливі умови праці. Всі документи про стаж роботи (в тому числі про шкідливі умови праці) були подані ОСОБА_1 до Калуського відділення ПФУ спершу 20.04.2021, а потім додатково ще й 13.05.2021.
Такі підрахунки відповідача на думку позивачки не відповідають дійсності, так як страховий стаж роботи позивачки (по 31.12.2020) становить понад 27 років 4 місяці, в тому числі стаж роботи за списком №2 11 років 2 місяці 28 днів.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.11.2021 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області скористалося правом на подання відзиву на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача вважає позов безпідставним, необґрунтованим та просить в задоволенні вимог позивача відмовити у повному обсязі. Крім наведеного, відповідач заперечив щодо розміру судових витрат.
Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області не скористалося правом на подання відзиву на позовну заяву.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, встановив наступне.
В зв`язку з відновленням права на призначення пенсії після досягнення 50-річного віку, ІНФОРМАЦІЯ_1 (у віці 52 років) ОСОБА_1 звернулася до Калуського сервісного центру Головного управління ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії та повним пакетом документів, які підтверджували її загальний та пільговий стаж роботи.
Враховуючи те, що майже місяць були відсутні будь-які повідомлення з ПФУ про призначення пенсії, 13.05.2021 ОСОБА_1 повторно звернулася до Калуського сервісного центру та аналогічним пакетом документів, що й 20.04.2021.
Крім цього, у листі пенсійного органу значиться, що загальний страховий стаж позивачки становить 26 років 6 місяців 1 день, в тому числі стаж роботи за списком №2 5 років 10 місяців.
Такі підрахунки відповідача на переконання позивача не відповідають дійсності, так як на її думку страховий стаж роботи позивачки (по 31.12.2020) становить понад 27 років 4 місяці, в тому числі стаж роботи за списком №2 11 років 2 місяці 28 днів.
Не погоджуючись із рішенням відповідача про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за списком №2, позивач звернулася до суду з метою захисту свого порушеного права.
При вирішенні даного спору суд виходить з наступного нормативно-правового регулювання спірних правовідносин.
Суд, у відповідності до статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України, вирішуючи питання про те, яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, виходить з положень нормативних актів в редакціях, що діяли на момент виникнення цих правовідносин та зазначає зміст норм права відповідно до них.
Згідно із частиною 4 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення").
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі - Порядок № 637).
Пунктом 1 Порядку № 637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно пункту 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Відповідно до пункту 3 Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Мінпраці №383 від 18.11.2005, при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються списки, чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.92 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.92.
Суд зазначає, що згідно оскаржуваного рішення, відповідач підтвердив наявність у позивача страхового стажу 26 років 6 місяців 1 день, в тому числі, стаж роботи за списком №2 - 5 років 10 місяців.
Частиною 1 статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості та інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пунктом шостим статті 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються зокрема, форми і види пенсійного забезпечення.
За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
З 01.01.2004 таким законом є, насамперед, Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", при цьому, до внесення у даний Закон розділу XIV «Пенсійне забезпечення окремих категорій громадян», в частині призначення пенсій на пільгових умовах застосовувались положення Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Згідно п.2 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.
До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди: 1) особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України "Про пенсійне забезпечення". У цьому випадку розміри пенсій визначаються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. При цьому зберігається порядок покриття витрат на виплату і доставку цих пенсій, що діяв до набрання чинності цим Законом. Підприємства та організації з коштів, призначених на оплату праці, вносять до Пенсійного фонду плату, що покриває фактичні витрати на виплату і доставку пенсій особам, які були зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, крім тих, що були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України, починаючи з дня набрання чинності цим Законом, у розмірі 20 відсотків з наступним збільшенням її щороку на 10 відсотків до 100-відсоткового розміру відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку цих пенсій до набуття права на пенсію за віком відповідно до цього Закону. Виплата пенсій особам, які були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників, за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та особам, пенсії яким призначені відповідно до пунктів "в" - "е" та "ж" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", здійснюється до 1 січня 2005 року за рахунок коштів Пенсійного фонду, а з 1 січня 2005 року - за рахунок коштів Державного бюджету України до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.
Отже, і після набуття чинності нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" правила призначення пенсій за списком №2 регламентувались п. «б» ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Такий стан правового регулювання існував до календарної дати набрання чинності нормами Закону України від 03.10.2017 №2148-VIII (11.10.2017), яким текст Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" був доповнений, зокрема, ст.114, згідно з ч.1 якої право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком N 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.
Між тим, Законом України від 03.10.2017 №2148-VIII у новій редакції був викладений п. 2 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", де зазначалось, що пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.
До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.
Згідно з пунктом 2 ч.2 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у редакції Закону України від 03.10.2017р. №2148-VIII, на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
За відсутності страхового стажу, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності на дату досягнення віку, встановленого абзацами першим і третім - тринадцятим цього пункту, страхового стажу: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців у чоловіків і не менше 20 років 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років у чоловіків і не менше 21 року у жінок; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців у чоловіків і не менше 21 року 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років у чоловіків і не менше 22 років у жінок; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців у чоловіків і не менше 22 років 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років у чоловіків і не менше 23 років у жінок; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців у чоловіків і не менше 23 років 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років у чоловіків і не менше 24 років у жінок; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців у чоловіків і не менше 24 років 6 місяців у жінок.
У силу спеціальної вказівки у Законі України від 03.10.2017 №2148-VIII наведені вище норми закону почали застосовуватись з 11.10.2017.
Отже, з 11.10.2017 правила призначення пенсій за списком №2 почали регламентуватись одночасно двома законами, а саме: п. «б» ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у редакції Закону України від 02.03.2015 №213-VIII та п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у редакції Закону України від 03.10.2017 №2148-VIII.
Правила вказаних законів були повністю уніфікованими (ідентичними).
Такий стан правового регулювання існував до прийняття Конституційним Судом України рішення від 23.01.2020 року №1-р/2020 "У справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII".
Пунктом 1 резолютивної частини названого судового акту визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII.
Порядок застосування статті 13 визначає пункт 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23.01.2020.
Відповідно до положень статті 152 Конституції України, закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Так, відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23.01.2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII.
Згідно із пунктом 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020, зокрема, стаття 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213VIII, втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
З огляду на зазначене, з 23 січня 2020 року, відповідно до пункту 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020, застосуванню підлягає стаття 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від
5 листопада 1991 року № 1788XII в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме:
«На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи:
а) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:
чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах;
жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці - жінкам;
б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:
чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;
жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи - жінкам».
Відповідно до пункту 4.4 Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23.01.2020, перевіряючи статтю 13, частину другу статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, на відповідність Конституції України, Конституційний Суд України виходив з такого.
Згідно зі статтею 13, частиною другою статті 14, пунктами «б» - «г» статті 54 Закону № 1788 у редакції до внесення змін Законом № 213 у осіб, які належать до категорій працівників, вказаних у цих нормах, виникли легітимні очікування щодо реалізації права виходу на пенсію. Однак, оспорюваними положеннями Закону № 213 змінено нормативне регулювання призначення пенсій таким особам.
Конституційний Суд України, дослідивши правовідносини, пов`язані зі змінами підстав реалізації права на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років, зазначає, що ці зміни вплинули на очікування осіб стосовно настання юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.
Отже, особи, що належать до певної категорії працівників, були учасниками правовідносин, у яких вони об`єктивно передбачали настання відповідних наслідків, а саме призначення пенсій, тобто їх легітимні очікування були пов`язані саме з положеннями Закону № 1788 у редакції до внесення змін Законом № 213. Відтак, зміна умов призначення пенсій особам, які належать до певної категорії працівників, з урахуванням наявності відповідного стажу роботи, призвела до такого нормативного регулювання призначення пенсій, яке суттєво вплинуло на очікування вказаних осіб, погіршило їх юридичне становище стосовно права на призначення пенсій, що має реалізовуватися при зміні нормативного регулювання лише у разі справедливого поліпшення умов праці та впевненості у настанні відповідних юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.
Таким чином, стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, якими передбачено поетапне підвищення пенсійного віку та страхового стажу, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині першій статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.
Зважаючи на зазначене, Конституційний Суд в Рішенні № 1-р/2020 одночасно визначив спосіб захисту та відновлення прав осіб, що зазнали їх порушення у зв`язку з ухваленням Закону № 213-VIII. Тому, припис акту, визнаний неконституційним Конституційним Судом України із змістовних підстав більше не може бути застосованим під час розгляду справ судами з мотивів його суперечності Конституції України.
За вказаних обставин, така обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах: необхідний вік та стаж роботи, має застосовуватися в порядку, визначеному пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23.01.2020, та виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого статтею 8 Конституції України. Таке застосування судом вищевказаних норм права, усуває колізію в їх застосуванні, у спосіб застосування тієї норми, яка створює більш сприятливі умови для реалізації права особи на пенсійне забезпечення, та забезпечує у спірних правовідносинах правову визначеність.
Таким чином, з 23.01.2020 в Україні існують два Закони, котрі одночасно регламентують правила призначення пенсій за списком №2, а саме: п. «б» ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у редакції, що діяла до Закону України від 02.03.2015 №213-VIII та п.2 ч.2 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у редакції Закону України від 03.10.2017 №2148-VIII.
Водночас, у контексті предмету спору, юридична позиція, викладена в Рішенні Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020, застосовується також при оцінці змін до Закону № 1058-IV, які регламентують спірні правовідносини та рішення відповідача.
У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України» вказано, що оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.
Тому, ґрунтуючись на юридичній позиції Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020, суд вважає, що ідентична правова норма, яка міститься в Законі України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VIII, теж не відповідає Конституції України, а тому не підлягає застосуванню.
Суд звертає увагу на те, що конституційне подання отримано Конституційним Судом України 08.04.2015, конституційне провадження відкрито ухвалою від 13.01.2016 №1-у/2016. При цьому, зміни до Закону України № 1058-ІV прийняті 03 жовтня 2017 року Законом № 2148-VІІІ.
Отже, враховуючи, що на виконання вимог пункту 5 статті 62, пункту 4 частини другої статті 63 Закону № 2136-VIII, Конституційним Судом не було закрито провадження у справі №1-р/2020, відсутні підстави вважати, що у зв`язку із ухваленням Закону № 1058-IV у редакції Закону № 2148-VIII від 03.10.2017, втратили дію положення Закону № 1788-XII в частині регулювання прав на пільгову пенсію у період з 01.04.2015.
Проте, положення пункту 2 розділу XV Закону № 1058-IV в редакції Закону № 2148-VIII від 03.10.2017 перешкоджають таким особам у реалізації права на пенсію на пільгових умовах за Законом № 1788-ХІІ в редакції, чинній до внесення змін Законом №213-VII.
Критерії законності рішення (діяння, тобто управлінського волевиявлення як такого) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України і обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України.
З положень наведеної норми процесуального закону слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».
З огляду на зазначене, обрані відповідачем у даному конкретному випадку мотиви вчинення владного управлінського волевиявлення не враховують правила розв`язання колізій між діючими актами права однакової сили та з одного з того ж предмету із застосуванням приписів ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на користь невладного суб`єкта - приватної особи, тобто на користь позивача.
Отже, відповідач мав віддати перевагу у застосуванні найбільш сприятливого закону, а саме норм п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції Закону від 5 листопада 1991 року № 1788XII, яку було відновлено рішенням Конституційного Суду від 23.01.2020 № 1-р/2020 у справі № 1-5/2018(746/15).
В свою чергу, відповідач не застосував більш сприятливий закон, який передбачає право позивача на обумовлену попередньою роботою пільгову пенсію, проте застосував закон, який позбавляє зазначеного права, отже діяв всупереч вимог верховенства права.
Тотожний правовий висновок було зроблено Верховним Судом у постанові від 21.04.2021 у зразковій справі №360/3611/20, адміністративне провадження №Пз/9901/32/20.
Крім цього, відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Щодо проведеного відповідачем розрахунку страхового та пільгового стажу роботи позивачки.
Розрахунок страхового та пільгового стажу наводиться у порівнянні до розрахунку, проведеного відповідачем.
При цьому, розрахунок стажу роботи за списком №2 проводиться з урахуванням наявності у позивачки періодів безоплатних відпусток в АТ «Оріана», окрім відпустки для догляду за дитиною до досягнення 3-річного віку, так як відповідно до статті 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка по догляду за дитиною до досягнення дитиною шестирічного віку (уразі якщо дитина потребує домашнього догляду, на підстав і медичного висновку) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.
Отже, час догляду за дитиною зараховується до страхового стажу та спеціального стажу роботи працюючій особі, якій у встановленому законом порядку надана відповідна відпустка для догляду за дитиною до 3- та 6-річного віку.
Що стосується періодів відпусток без збереження заробітної плати: у своєму листі від 08.02.2016 №713/039/161-16 Міністерство соціальної політики надає роз`яснення з приводу зарахування до пільгового стажу роботи періодів безоплатних відпусток.
Зокрема, в даному листі зазначається, наступне:
Відповідно до статті 34 Кодексу законів про працю України простій це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.
У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.
Час простою та періоди відпусток без збереження заробітної плати, якщо вони були пов`язані з виробничою необхідністю, працівникам, які працюють в шкідливих і важких умовах праці, можуть бути зараховані до пільгового стажу, але не більше 1 місяця в календарному році.
Отже, з урахуванням наявності у позивачки безоплатних відпусток в період роботи на посаді ґрунтувальника в цеху по виробництву поліхлорвінілового пластикату №2 заводу побутової хімії і товарів народного вжитку, заводу «Технопласт», ДП «Завод «Технопласт» концерну «Хлорвініл» (пізніше концерн «Оріана», ВАТ «Оріана»), її загальний та пільговий стаж роботи наступний:
З 01.09.1986 по 14.01.1988 (1 рік 4 місяці 14 днів) загальний страховий стаж, відповідачем визнається.
З 01.03.1988 по 15.06.1988 (3 місяці 15 днів) загальний страховий стаж, відповідачем визнається.
З 26.08.1988 по 12.06.1990 (1 рік 9 місяців 17 днів) загальний страховий стаж, відповідачем визнається.
З 20.08.1990 по 06.07.1992 (1 рік 10 місяців 17 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 07.07.1992 по 15.10.1992 (3 місяці 10 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 16.10.1992 по 16.02.1993 (4 місяці 1 день виведено із шкідливих умов праці, у період вагітності) загальний страховий стаж, відповідачем визнається.
З 17.02.1993 по 13.06.1994 (1 рік 3 місяці 28 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем не визнається; зараховується тільки до загального стажу.
У вказаний період ОСОБА_1 перебувала на лікарняному в зв`язку з вагітністю та пологами, а також у відпустці для догляду за дитиною - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до досягнення дитиною трирічного віку. Відповідно до статті 181 Кодексу законів про працю України, відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку зараховуються до стажу роботи за спеціальністю. Зарахування даного стажу до стажу роботи за списком №2 підтверджує і саме підприємство у своїй уточнюючій довідці №171 від 25.07.2019 та довідці №817 від 25.07.2019.
Зокрема, в уточнюючій довідці №171 від 25.07.2019 підприємство вказує на віднімання зі стажу роботи за списком №2 5 місяців 1 дня відпусток без оплати та 4 місяців 1 дня виведення із шкідливих умов праці на період вагітності.
Період з 17.02.1993 по 13.06.1994 підприємством не відкидається із підрахунку стажу роботи за списком №2 позивачки.
З 14.06.1994 по 31.08.1994 (2 місяці 18 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 01.09.1994 по 07.09.1994 (7 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем не визнається; зараховується тільки до загального стажу. Про те, даний період не може підлягати виключенню із стажу роботи за списком №2, так як у 1994 році позивачка тільки 7 днів перебувала у безоплатній відпустці, а тому згідно ст. 34 КЗпП України та листа Міністерства соціальної політики від 08.02.2016 №713/039/161-16 Міністерство соціальної політики, період перебування у відпустці без збереження заробітної плати до одного календарного місяця у рік підлягає зарахуванню до стажу роботи позивачки за списком №2. Проведення аналогічного підрахунку стажу роботи за списком №2 підтверджує і саме підприємство у своїй уточнюючій довідці №171 від 25.07.2019, так як відкидає позивачці тільки 5 місяців 1 день відпусток без оплати. При цьому, загальна кількість днів перебування у відпустках без збереження заробітної плати позивачки у 1990 2002 роки становить загалом 364 дні, тобто майже цілий рік. Однак, з урахуванням права на зарахування 30 календарних днів у рік перебування у безоплатній відпустці, тривалість періоду перебування ОСОБА_1 у безоплатних відпустках, які підлягають відрахуванню із пільгового стажу роботи, становить 5 місяців, як це було і підраховано підприємством уточнюючій довідці №171 від 25.07.2019.
З 08.09.1994 по 31.12.1994 (3 місяці 24 дні) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 01.01.1995 по 02.01.1995 (2 дні) стаж роботи за списком №2, відповідачем не визнається; зараховується тільки до загального стажу.
З 03.01.1995 по 31.01.1995 (29 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 01.02.1995 по 05.02.1995 (5 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем не визнається; зараховується тільки до загального стажу.
З 06.02.1995 по 07.03.1995 (30 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 08.03.1995 по 31.12.1995 (9 місяців 24 дні) стаж роботи за списком №2, відповідачем не визнається; зараховується тільки до загального стажу.
Протягом 1995 року позивачка перебувала тільки 29 днів у безоплатній відпустці, а тому весь її період підлягає зарахуванню до стажу роботи за списком №2, так як становить менше 1 календарного місяця у рік.
З 01.01.1996 по 22.12.1996 (11 місяців 22 дні) стаж роботи за списком №2, відповідачем не визнається; зараховується тільки до загального стажу.
У 1996 році мало місце перебування у безоплатній відпустці протягом 39 днів, а тому тільки 9 днів підлягають відрахуванню із стажу роботи за списком №2 у 1996 році.
З 23.12.1996 по 31.12.1996 (9 днів) загальний страховий стаж (по причині знаходження у відпустці понад 30 календарних днів у рік), відповідачем визнається.
З 01.01.1997 по 24.11.1997 (10 місяців 24 дні) стаж роботи за списком №2, відповідачем не визнається; зараховується тільки до загального стажу.
У 1997 році мало місце перебування у безоплатній відпустці протягом 67 днів, а тому 37 днів підлягають відрахуванню із стажу роботи за списком №2 у 1997 році.
З 25.11.1997 по 31.12.1997 (37 днів) загальний страховий стаж (по причині знаходження у відпустці понад 30 календарних днів у рік), відповідачем визнається.
З 01.01.1998 по 07.12.1998 (11 місяців 7 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем не визнається; зараховується тільки до загального стажу.
У 1998 році мало місце перебування у безоплатній відпустці протягом 54 днів, а тому 24 дні підлягають відрахуванню із стажу роботи за списком №2 у 1998 році.
З 08.12.1998 по 31.12.1998 (24 дні) загальний страховий стаж (по причині знаходження у відпустці понад 30 календарних днів у рік), відповідачем визнається.
З 01.01.1999 по 09.03.1999 (2 місяці 9 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем не визнається; зараховується тільки до загального стажу.
З 10.03.1999 по 31.03.1999 (22 дні) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
У 1999 році мало місце перебування у безоплатній відпустці протягом 43 днів, а тому тільки 13 днів підлягають відрахуванню із стажу роботи за Списком №2 у 1999 році.
При цьому, відповідач, згідно наданого ним розрахунку, відкидає значно більше періодів із стажу роботи за списком №2 позивачки протягом 1999 року, а саме:
З 01.04.1999 по 08.04.1999 (8 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем не визнається; зараховується тільки до загального стажу.
З 09.04.1999 по 31.05.1999 (1 місяць 23 дні) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 01.06.1999 по 08.06.1999 (8 днів) загальний страховий стаж (по причині знаходження у відпустці понад 30 календарних днів у рік), відповідачем визнається.
З 09.06.1999 по 30.06.1999 (22 дні) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 01.07.1999 по 01.07.1999 (1 день) загальний страховий стаж (по причині знаходження у відпустці понад 30 календарних днів у рік), відповідачем визнається.
З 02.07.1999 по 31.07.1999 (30 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 01.08.1999 по 01.08.1999 (1 день) загальний страховий стаж (по причині знаходження у відпустці понад 30 календарних днів у рік), відповідачем визнається.
З 02.08.1999 по 31.08.1999 (30 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 01.09.1999 по 04.09.1999 (4 дні) стаж роботи за списком №2, відповідачем не визнається; зараховується тільки до загального стажу.
З 05.09.1999 по 30.09.1999 (26 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 01.10.1999 по 05.10.1999 (5 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем не визнається; зараховується тільки до загального стажу.
З 06.10.1999 по 31.10.1999 (26 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 01.11.1999 по 03.11.1999 (3 дні) загальний страховий стаж (по причині знаходження у відпустці понад 30 календарних днів у рік), відповідачем визнається.
З 04.11.1999 по 30.11.1999 (27 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 01.12.1999 по 04.12.1999 (4 дні) стаж роботи за списком №2, відповідачем не визнається; зараховується тільки до загального стажу.
З 05.12.1999 по 31.12.1999 (27 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
Таким чином, протягом 1999 року підлягали відрахування із пільгового стажу роботи тільки 13 днів перебування у відпустках без збереження заробітної плати: з 01.06.1999 по 08.06.1999 (8 днів), з 01.07.1999 по 01.07.1999 (1 день), з 01.08.1999 по 01.08.1999 (1 день), з 01.11.1999 по 03.11.1999 (3 дні). Всі інші періоди протягом 1999 року відраховані пенсійним органом безпідставно.
У 2000 році мало місце перебування у безоплатній відпустці протягом 49 днів, а тому тільки 19 днів підлягають відрахуванню із стажу роботи за списком №2 у 2000 році.
При цьому, відповідач, згідно наданого ним розрахунку, відкидає значно більше періодів із стажу роботи за списком №2 позивачки протягом 2000 року, а саме:
З 01.01.2000 по 09.01.2000 (9 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем не визнається; зараховується тільки до загального стажу.
З 10.01.2000 по 31.01.2000 (22 дні) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 01.02.2000 по 04.02.2000 (4 дні) загальний страховий стаж (по причині знаходження у відпустці понад 30 календарних днів у рік), відповідачем визнається.
З 05.02.2000 по 29.02.2000 (25 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 01.03.2000 по 05.03.2000 (5 днів) загальний страховий стаж (по причині знаходження у відпустці понад 30 календарних днів у рік), відповідачем визнається.
З 06.03.2000 по 31.03.2000 (26 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 01.04.2000 по 04.04.2000 (4 днів) загальний страховий стаж (по причині знаходження у відпустці понад 30 календарних днів у рік), відповідачем визнається.
З 05.04.2000 по 30.04.2000 (26 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 01.05.2000 по 03.05.2000 (3 дні) загальний страховий стаж (по причині знаходження у відпустці понад 30 календарних днів у рік), відповідачем визнається.
З 04.05.2000 по 31.05.2000 (28 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 01.06.2000 р. по 05.06.2000 р. (5 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем не визнається; зараховується тільки до загального стажу.
З 06.06.2000 по 30.06.2000 (25 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 01.07.2000 р. по 05.07.2000 р. (5 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем не визнається; зараховується тільки до загального стажу.
З 06.07.2000 р. по 31.07.2000 р. (26 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 01.08.2000 по 03.08.2000 (3 дні) загальний страховий стаж (по причині знаходження у відпустці понад 30 календарних днів у рік), відповідачем визнається.
З 04.08.2000 по 31.08.2000 (28 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 01.09.2000 по 01.09.2000 (1 день) стаж роботи за списком №2, відповідачем не визнається; зараховується тільки до загального стажу.
З 02.09.2000 по 30.09.2000 (29 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 01.10.2000 по 04.10.2000 (4 дні) стаж роботи за списком №2, відповідачем не визнається; зараховується тільки до загального стажу.
З 05.10.2000 по 30.10.2000 (26 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 01.11.2000 по 04.11.2000 (4 дні) стаж роботи за Списком №2, відповідачем не визнається; зараховується тільки до загального стажу
З 05.11.2000 по 30.11.2000 (26 днів) стаж роботи за Списком №2, відповідачем визнається.
З 01.12.2000 по 05.12.2000 (5 днів) стаж роботи за Списком №2, відповідачем не визнається; зараховується тільки до загального стажу
З 06.12.2000 по 31.12.2000 (26 днів) стаж роботи за Списком №2, відповідачем визнається.
Таким чином, протягом 2000 року підлягали відрахування із пільгового стажу роботи тільки 19 днів перебування у відпустках без збереження заробітної плати: з 01.02.2000 по 04.02.2000 (4 дні), з 01.03.2000 по 05.03.2000 (5 днів), з 01.04.2000 по 04.04.2000 (4 дні), з 01.05.2000 по 03.05.2000 (3 дні), з 01.08.2000 по 03.08.2000 (3 дні).
У 2001 році мало місце перебування у безоплатній відпустці протягом 76 днів, а тому тільки 46 днів підлягають відрахуванню із стажу роботи за Списком №2 у 2001 році.
При цьому, відповідач, згідно наданого ним розрахунку, відкидає значно більше періодів із стажу роботи за списком №2 позивачки протягом 2001 року, а саме:
З 01.01.2001 по 11.01.2001 (11 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем не визнається; зараховується тільки до загального стажу.
З 12.01.2001 по 31.01.2001 (20 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 01.02.2001 по 02.02.2000 (2 дні) загальний страховий стаж (по причині знаходження у відпустці понад 30 календарних днів у рік), відповідачем визнається.
З 03.02.2001 по 28.02.2001 (26 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 01.03.2001 по 09.03.2001 (9 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем не визнається; зараховується тільки до загального стажу.
З 10.03.2001 по 31.03.2001 (22 дні) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 01.04.2001 по 04.04.2001 (4 дні) загальний страховий стаж (по причині знаходження у відпустці понад 30 календарних днів у рік), відповідачем визнається.
З 05.04.2001 по 30.04.2001 (26 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 01.05.2001 по 03.05.2001 (3 дні) загальний страховий стаж (по причині знаходження у відпустці понад 30 календарних днів у рік), відповідачем визнається.
З 04.05.2001 по 31.05.2001 (28 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 01.06.2001 по 10.06.2001 (10 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем не визнається; зараховується тільки до загального стажу.
З 11.06.2001 по 30.06.2001 (20 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 01.07.2001 по 03.07.2001 (3 дні) загальний страховий стаж (по причині знаходження у відпустці понад 30 календарних днів у рік), відповідачем визнається.
З 04.07.2001 по 31.07.2001 (28 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 01.08.2001 по 02.08.2001 (2 дні) загальний страховий стаж (по причині знаходження у відпустці понад 30 календарних днів у рік), відповідачем визнається.
З 03.08.2001 по 31.08.2001 (29 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 01.09.2001 по 07.09.2001 (7 днів) загальний страховий стаж (по причині знаходження у відпустці понад 30 календарних днів у рік), відповідачем визнається.
З 08.09.2001 по 30.09.2001 (23 дні) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 01.10.2001 р. по 08.10.2001 р. (8 днів) загальний страховий стаж (по причині знаходження у відпустці понад 30 календарних днів у рік), відповідачем визнається.
З 09.10.2001 р. по 31.10.2001 р. (23 дні) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 01.11.2001 по 12.11.2001 (12 днів) загальний страховий стаж (по причині знаходження у відпустці понад 30 календарних днів у рік), відповідачем визнається.
З 13.11.2001 по 30.11.2001 (18 днів) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 01.12.2001 по 05.12.2001 (5 днів) загальний страховий стаж (по причині знаходження у відпустці понад 30 календарних днів у рік), відповідачем визнається.
Таким чином, протягом 2001 року підлягали відрахування із пільгового стажу роботи тільки 46 днів перебування у відпустках без збереження заробітної плати: з 01.02.2001 по 02.02.2001 (2 дні), з 01.04.2001 по 04.04.2001 (4 дні), з 01.05.2001 по 03.05.2001 (3 дні), з 01.07.2001 по 03.07.2001 (3 дні), з 01.08.2001 по 02.08.2001 (2 дні), з 01.09.2001 по 07.09.2001 р. (7 днів), з 01.10.2001 по 08.10.2001 (8 днів), з 01.11.2001 по 12.11.2001 (12 днів), з 01.12.2001 по 05.12.2001 (5 днів).
З 06.12.2001 по 08.08.2002 (8 місяців 3 дні) стаж роботи за списком №2, відповідачем визнається.
З 09.09.2002 по 18.06.2003 (9 місяців 10 днів) загальний страховий стаж, відповідачем визнається.
З 19.07.2003 по 03.09.2003 (1 місяць 15 днів) загальний страховий стаж, відповідачем визнається.
З 14.12.2005 по 31.12.2006 (1 рік 16 днів) загальний страховий стаж, відповідачем визнається.
З 01.01.2007 по 31.12.2007 (1 рік) загальний страховий стаж, відповідачем не визнається, хоча в цей період ОСОБА_1 працювала у підприємця ОСОБА_3 , що підтверджується записом у трудовій книжці про прийняття на роботу №20 та звільнення з роботи - №21, на стор. 16, 17. Більше того, як цього вимагає чинне законодавство України, трудовий договір №1407 між підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було зареєстровано у Калуському міськрайонному центрі зайнятості, що підтверджується записами у трудовій книжці №20-21, які скріпленою печаткою центру зайнятості.
З 01.01.2008 по 09.12.2008 (11 місяців 9 днів) загальний страховий стаж, відповідачем визнається.
З 12.12.2008 по 12.05.2009 (5 місяців 1 день) загальний страховий стаж, відповідачем визнається.
З 11.09.2009 по 11.10.2009 (1 місяць 1 день) загальний страховий стаж, відповідачем визнається.
З 12.10.2009 по 09.12.2010 (1 рік 1 місяць 28 днів) загальний страховий стаж, відповідачем визнається.
З 24.12.2010 по 03.05.2012 (1 рік 4 місяці 10 днів) загальний страховий стаж, відповідачем визнається.
З 29.11.2012 по 25.08.2013 (8 місяців 27 днів) загальний страховий стаж, відповідачем визнається.
З 26.09.2016 по 31.12.2020 (4 роки 3 місяці 6 днів) загальний страховий стаж, відповідачем визнається.
Таким чином, різниця між проведеним нами розрахунком страхового стажу (27 років 4 місяці 24 дні) та тим, що проведений відповідачем (26 років 4 місяці 26 днів), становить 1 рік, що суттєво впливатиме на розмір пенсії позивачки, а тому не може залишатись поза увагою у даній позовній заяві.
З приводу незаконності проведеного відповідачем розрахунку страхового стажу роботи позивачки.
Стаття 48 Кодексу законів про працю України визначає, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Нормами статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" також встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Пунктом 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 за №22-1 (надалі по тексту також - Порядок №22-1), встановлено перелік документів, які додаються до заяви про призначення пенсії за віком, серед яких, документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року за №637.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі по тексту також - Порядок №637) згідно з пунктом 1 якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно з пунктом 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Таким чином, законодавець передбачає єдину підставу для того, щоб вимагати від особи додаткові документи у випадку, якщо в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, в інших випадках орган ПФУ зобов`язаний зарахувати стаж на підставі записів трудової книжки.
Аналогічної правової позиції дотримався Верховний Суд України у своїй постанові від 31 липня 2018 року у справі №348/9/17.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року N 301 "Про трудові книжки працівників" Міністерством праці України, Міністерством юстиції України і Міністерством соціального захисту населення України затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок №58 від 29 липня 1993 року.
Згідно з цією Інструкцією, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження) (абз.1 п.2.4.); записи виконуються арабськими цифрами (абз.2.п.2.4.); записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення (абз.3.п.2.4.); виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження (п.2.9.).
Як слідує із записів трудової книжки ОСОБА_1 , усі вони виконані без перекреслень, виправлень, чітким правописом українською мовою, у чіткій послідовності та відповідності дати, номеру запису з посиланням на відповідний наказ, на підставі якого внесено відповідний запис, і засвідчені підписом уповноваженої особи та печаткою роботодавця, а тому є такими, що внесені у відповідності до норм чинного законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Застрахованою особою є фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися в установленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.
Згідно із статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
Частиною 2 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Згідно із статтею 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Відповідно до статті 106 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів.
Таким чином, страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
За змістом вищезазначених норм, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.
Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.
Тотожна правова позиція викладена в інформаційному листі Вищого адміністративного суду України № 212/11/14-14 від 18.02.2014 року, постановах Верховного Суду від 27.03.2018 по справі № 208/6680/16-а, від 20 березня 2019 року по справі № 688/947/17 , від 09 вересня 2019 року у справі № 242/5448/16-а.
Щодо незаконності дій відповідача щодо виключення зі стажу роботи за списком №2 періоду з 17.11.1998 по 28.02.1999.
Пунктом 10 Порядку № 383 установлено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку з оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку з наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та в разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку № 637.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 року №637 затверджено "Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" (далі по тексту позову Порядок №637).
В пункті 20 вказаної Порядку зазначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Такими довідками, що підтверджує право позивачки на пенсію на пільгових умовах по списку №2 в АТ «Оріана», є уточнюючі довідки від 25.07.2019 №170, 171.
Період роботи з 20.08.1990 по 06.07.1992 (1 рік 10 місяців 16 днів) на посаді транспортерника на збагачувальній фабриці гранульованих калійних добрив, який зазначено у довідці №170 від 25.07.2019, є безспірним, тому не вимагає додаткової деталізації.
В свою чергу, у довідці №171 від 25.07.2019 зазначено, що з 07.07.1992 по 16.11.1998 та з 01.03.1999 по 08.08.2002 ОСОБА_4 працювала на посаді ґрунтувальника в цеху по виробництву поліхлорвінілового пластикату №2 заводу побутової хімії і товарів народного вжитку, заводу «Технопласт», ДП «Завод «Технопласт».
Також, в довідці зазначено, що дана посада передбачена як пільгова Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 №162, список №2, розділ Х, підрозділ А.1, код КП 2110А010.
Однак, при видачі даної уточнюючої довідки, АТ «Оріана» було виключено із підрахунку пільгового стажу позивачки період роботи з 17.11.1998 по 28.02.1999, в зв`язку з перервою у проведенні чергової атестації робочих місць: першу атестацію по підприємству проведено 17.11.1993 р., наступну 01.03.1999 р.
Не погодившись із таким виключенням стажу роботи за списком №2, 14.06.2021 позивачка звернулася із заявою в АТ «Оріана» з метою отримання нової уточнюючої довідки за зразком, передбаченим пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, так як при видачі підприємством довідки №171 від 25.07.2019 було допущено помилку і виключено із підрахунку стажу роботи ОСОБА_1 за списком №2 період роботи з 17.11.1998 по 28.02.1999.
Проте, листом АТ «Оріана» №676 від 17.06.2021 р. позивачці було відмовлено у видачі нової довідки з охопленням періоду роботи з 17.11.1998 по 28.02.1999, так як даний період не підтверджений за результатами атестації робочих місць.
Однак, у листі №675 від 17.06.2021 АТ «Оріана» підтверджує, що в період з 17.11.1998 по 28.02.1999, докорінних змін умов праці і характеру робіт не було.
Також необхідно зазначити, що вини позивачки в тому, що підприємством несвоєчасно проведено чергову атестацію, немає, докорінних змін умов і характеру праці не відбулось, а тому підстав для виключення періоду роботи, протягом якого ОСОБА_1 , як і раніше, працювала на посаді ґрунтувальника в цеху по виробництву поліхлорвінілового пластикату, з повним робочим днем, немає.
Інших документів, згідно яких можна стверджувати про те, що позивачка переводилася на роботу з легшими умовами праці у період з 17.11.1998 по 28.02.1999, підприємством не видавалось, що підтверджує і саме підприємство у листі №675 від 17.06.2021.
З приводу атестації робочих місць, проведеній на ВАТ (АТ) «Оріана» (раніше концерн «Хлорвініл»), додатково суд зазначає наступне.
Атестація робочих місць здійснюється на підприємствах, в організаціях та установах незалежно від форм власності і господарювання згідно з Порядком проведення атестації та розробленими на виконання постанови № 442 Методичними рекомендаціями для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженими постановою Міністерства праці України (далі - Мінпраці) від 1 вересня 1992 року № 41 (далі - Методичні рекомендації).
Відповідно до зазначених нормативних актів основна мета атестації полягає в регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу в несприятливих умовах.
Атестація робочих місць відповідно до Порядку № 442 та Методичних рекомендацій передбачає: установлення факторів і причин виникнення несприятливих умов праці; санітарно-гігієнічне дослідження факторів виробничого середовища, важкості й напруженості трудового процесу на робочому місці; комплексну оцінку факторів виробничого середовища і характеру праці на відповідність їхніх характеристик стандартам безпеки праці, будівельним та санітарним нормам і правилам; установлення ступеня шкідливості й небезпечності праці та її характеру за гігієнічною класифікацією; обґрунтування віднесення робочого місця до категорії зі шкідливими (особливо шкідливими), важкими (особливо важкими) умовами праці; визначення (підтвердження) права працівників на пільгове пенсійне забезпечення за роботу у несприятливих умовах; складання переліку робочих місць, виробництв, професій та посад із пільговим пенсійним забезпеченням працівників; аналіз реалізації технічних і організаційних заходів, спрямованих на оптимізацію рівня гігієни, характеру і безпеки праці.
Результати атестації використовуються при встановленні пенсій за віком на пільгових умовах, пільг і компенсацій за рахунок підприємств та організацій, обґрунтуванні пропозицій про внесення змін і доповнень до списків № 1 і 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення, а також для розробки заходів щодо поліпшення умов праці та оздоровлення працюючих.
Необхідність проведення атестації робочих місць, як і видання відповідного наказу за результатами такої атестації, введено в Україні з 22.08.1992, з набуттям чинності Постанови КМУ «Про порядок проведення атестації робочих місць за умовами праці» №442 від 01.08.1992.
За змістом пунктів 8 та 9 Порядку № 442 проведення атестації робочих місць, відомості про результати атестації робочих місць заносяться до карти умов праці, форма якої затверджується Мінпраці разом з Міністерством охорони здоров`я України. Перелік робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників, який складається за результатами проведеної атестації робочих місць, після погодження з профспілковим комітетом затверджується наказом по підприємству, організації і зберігається протягом 50 років. Витяги з наказу додаються до трудової книжки працівників, професії та посади яких внесено до переліку.
Згідно з пунктом 4 Порядку проведення атестації та підпунктом 1.5 пункту 1 Методичних рекомендацій періодичність проведення атестації робочих місць визначається безпосередньо колективним договором підприємства і проводиться не рідше одного разу на 5 років.
Відповідно до п. 3 Порядку застосування Списків N 1 і N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Мінпраці № 383, при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються списки, чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.92 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.92 року.
Згідно п. 4.3 вказаного Порядку, у разі підтвердження цього права за результатами атестації, вперше проведеної до 21.08.97 (впродовж 5 років після введення в дію Порядку проведення атестації робочих місць), до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, зараховується весь період роботи на даному підприємстві, тобто період роботи із шкідливими умовами праці, до дати видання наказу на підприємстві про результати проведення атестації та період роботи впродовж наступних 5 років з урахуванням пункту 4.2 цього Порядку.
Згідно п. 4.4 цього ж Порядку, якщо атестація була вперше проведена після 21.08.97, у разі підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах, до пільгового стажу зараховується весь період роботи до 21.08.92, 5-річний період роботи на даному підприємстві, що передує даті видання наказу про її результати, та період роботи впродовж наступних 5 років з урахуванням пункту 4.2 цього Порядку.
Якщо чергова атестація була проведена з порушенням передбачених пунктом 4 Порядку проведення атестації строків, а працівник до її проведення виконував роботу, яка дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, цей період його роботи має бути зарахований до пільгового стажу за результатами попередньої атестації.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2014 року
№ 21-307а14. Також, дану правову позицію підтримав і ВАС України в своїх ухвалах від 20.10.2017 р. у справі №686/7559/17 та 15.09.2017 р. у справі №382/400/17.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що своєчасно проведена атестація робочих місць за умовами праці є одним із заходів соціального захисту працівників, який має сприяти реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах, пільгове пенсійне забезпечення тощо.
При цьому особа, яка працює на посаді, віднесеній до списку № 1 чи №2, робоче місце по якій підлягає атестації, відповідно до Порядку № 442, не наділена жодними правами (повноваженнями, обов`язками), які б могли вплинути на своєчасність проведення атестації робочих місць.
Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства чи організації.
Щодо атестації робочих місць по концерну «Хлорвініл» та ВАТ «Оріана»: накази по підприємству про проведення атестації робочих місць датовані: 17.11.1993, наступний 01.03.1999, якими підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення. Несвоєчасне проведення керівником атестації робочих місць не може позбавляти позивачку права на призначення пенсії, про що і зазначено у правовій позиції ВСУ, висловленій в постанові від 16.09.2014.
Крім цього, згідно зі статтею 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено адміністративну відповідальність керівників суб`єктів господарювання. Порушення терміну проведення атестації робочих місць за умовами праці та порядку її проведення тягне за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та громадян - суб`єктів підприємницької діяльності від тридцяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
У разі, якщо непроведення атестації мало своїм наслідком заподіяння шкоди здоров`ю працівнику, керівник підприємства може бути притягнутий до кримінальної відповідальності за статтею 271 Кримінального кодексу України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 29 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору.
Частинами першою та другою статті 153 КЗпП України установлено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону праці» працівники, зайняті на роботах з важкими та шкідливими умовами праці, безоплатно забезпечуються лікувально-профілактичним харчуванням, молоком або рівноцінними харчовими продуктами, газованою солоною водою, мають право на оплачувані перерви санітарно-оздоровчого призначення, скорочення тривалості робочого часу, додаткову оплачувану відпустку, пільгову пенсію, оплату праці у підвищеному розмірі та інші пільги і компенсації, що надаються в порядку, визначеному законодавством.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що роботодавець, який використовує найману оплачувану працю, зобов`язаний створювати безпечні та здорові умови праці, а за неможливості цього - поінформувати працівника під розписку про такі умови праці, а саме про наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я. Окрім того, роботодавець зобов`язаний поінформувати працівника про пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору, в тому числі право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років.
Сукупність правових норм, про які йшлося вище, дозволяє дійти висновку, що атестація робочого місця є важливим запобіжником порушень у забезпеченні належних умов праці на підприємствах, в організаціях та установах. Проте, розуміючи положення статті 13 Закону № 1788-XII - «за результатами атестації робочих місць» як обмежувальний захід при призначенні пільгової пенсії, держава покладає відповідальність за непроведення атестації, та відповідно, надмірний тягар, на пенсіонера (позивача у цій справі).
Отже, можна зробити висновок, що особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 1 чи №2, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, чи було її проведено несвоєчасно, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах списком № 1 чи №2, відповідно до статті 13 Закону № 1788-XII.
При цьому на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах.
У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 10 вересня 2013 року у справі № 21-183а13, від 25 листопада 2014 року у справі № 21-519а14, від 10 й 17 березня 2015 року у справах № 21-51а15, та № 21-585а14, від 14 квітня 2015 року у справі № 21-383а14, від 02 грудня 2015 року у справі № 21-1329а15, від 10 лютого 2016 року у справі № 21-5432а15 та від 12 квітня 2016 у справі № 21-6501а15, в яких було зазначено щодо відсутності підстав для призначення пенсії на пільгових умовах з огляду на відсутність результатів атестації відповідного робочого місця за умовами праці.
Таким чином, весь період роботи позивачки в АТ «Оріана» підтверджений первинними документами та результатами атестацій робочих місць.
Відповідач мотивує таку свою позицію тим, що зарахування вказаного стажу начебто не вплине на набуття права для призначення заявниці пенсії за віком на пільгових умовах за списком №2. Про те, наявність повного пільгового стажу роботи надає позивачці право на призначення пенсії після досягнення 50-річного віку, а не пізніше, як це можливо при наявності неповного стажу роботи за списком №2.
Отже, враховуючи те, що станом на 20.04.2021 (на дату звернення до УПФУ) ОСОБА_1 досягнула встановленого пунктом «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсійного віку (більше необхідних 50 років), має необхідний шкідливий стаж роботи понад 10 років (необхідний стаж для жінок, яким виповнився 52 роки 6 років), та загальний стаж роботи тривалістю понад 27 років, тому набула право для призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
З огляду на встановлені судом обставини, при наявності всіх встановлених пунктом "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" умов для призначення позивачці пенсії на пільгових умовах, суд дійшов висновку про те, що позивач не може бути позбавленою гарантованого пенсійного забезпечення.
Згідно з частиною 1 статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку. Пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Нормами статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
В рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 зазначено, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, які є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейської соціальної хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та рішеннях Європейського суду з прав людини.
Згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.
Підсумовуючи наведене вище, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання до вчинення дій підлягає до задоволення.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
Згідно ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно ч. 2 вказаної статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно ч. 3 ст. 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частиною 7 ст. 139 КАС України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Між позивачкою ОСОБА_1 та адвокатом Шевченко Н.П., 14.06.2021, укладено договір про надання правової допомоги (далі Договір) з приводу оскарження відмови Головного управління ПФУ в Івано-Франківській області в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах по списку №2 ОСОБА_1 .
Пунктом 3.1. Договору сторони погодили, що вартість послуг правової допомоги в суді першої інстанції, яким виступає Івано-Франківський окружний адміністративний суд, становить 7000 (сім тисяч) гривень.
В пункті 3.2 Договору сторони погодили, що Клієнт зобов`язаний сплатити Адвокату гонорар протягом трьох місяців після набрання рішенням суду по суті спору законної сили.
Згідно пункту 3.5 Договору, сторони погодили, що завершення усіх необхідних дій в суді певної інстанції оформлюється актом прийому-передачі послуг, що має бути підписаний Сторонами та скріплений їх печатками (у разі наявності).
Відповідно до акту прийому-передачі послуг від 16.11.2021, сторони остаточно зазначили перелік наданих послуг, а саме: зустріч, консультацію клієнта, узгодження правової позиції; збір доказів по справі, а саме: підготовка адвокатських запитів до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області від 14.07.2021 та 10.08.2021; вивчення та правовий аналіз доказів по справі; вивчення та правовий аналіз судової практики в подібних спорах; підготовка адміністративного позову та додатків до нього згідно з вимогами ст. ст. 94, 160 КАС України.
Також в пунктах 2-3 Акту значиться, що розмір винагороди (гонорар) Адвоката по справі в суді першої інстанції становить 7000 (сім тисяч) грн. 00 коп., який має бути сплачений Клієнтом протягом трьох місяців після набрання рішенням суду по суті спору законної сили.
Водночас, КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Зазначені норми (ст.ст. 134, 139) були введені в КАС України з 15.12.2017, у тому числі, з метою унормування відносин між суб`єктами, які потребують юридичного супроводу, та адвокатами. Так, за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі із суб`єктом владних повноважень). Встановлена на законодавчому рівні можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.
Дана позиція узгоджується з правовими висновками ВС у справі № 280/2635/20, від 26.06.2019 у справі №813/481/18 та ін.
Зокрема у постанові від 21.01.2021 у справі №280/2635/20 Верховний Суд скасував рішення судів першої та апеляційної інстанції та ухвалив нове, яким стягнув із суб`єкта владних повноважень ще не оплачені, але заплановані витрати позивача на професійну правничу допомогу.
Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи, а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, суті виконаних послуг, суд вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 7000,00 грн. є співмірною із складністю цієї справи та з фактичним обсягом наданих адвокатом послуг та затраченим ним часом на надання таких послуг.
На думку суду, виходячи із критеріїв, визначених частинами 3, 5 статті 134, частиною 9 статті 139 КАС України, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правову допомогу адвоката в сумі 7000 грн., які позивачка понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та 908 грн. сплаченого судового збору.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
УХВАЛИВ:
позов задовольнити повністю.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 , пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 20.04.2021 з дня звернення за призначенням пенсії, з урахуванням до страхового стажу періоду роботи з 01.01.2007 по 31.12.2007 та періодів з 17.02.1993 по 13.06.1994, з 01.09.1994 по 07.09.1994, з 01.01.1995 по 02.01.1995, з 01.02.1995 по 05.02.1995, з 08.03.1995 по 31.12.1995, з 01.01.1996 по 22.12.1996, з 01.01.1997 по 24.11.1997, з 01.01.1998 по 07.12.1998, з 01.01.1999 по 09.03.1999, з 01.04.1999 по 08.04.1999, з 01.09.1999 по 04.09.1999, з 01.10.1999 по 05.10.1999, з 01.12.1999 по 04.12.1999, з 01.01.2000 по 09.01.2000, з 01.06.2000 по 05.06.2000, з 01.07.2000 по 05.07.2000, з 01.09.2000 по 01.09.2000, з 01.10.2000 по 04.10.2000, з 01.11.2000 по 04.11.2000, з 01.12.2000 по 05.12.2000, з 01.01.2001 по 11.01.2001, з 01.03.2001 по 09.03.2001, з 01.06.2001 по 10.06.2001 до стажу роботи за списком №2.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 (сім тисяч) грн. 00 коп.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Шумей М.В.