Справа № 320/5047/20
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2021-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2021 року № 320/5047/20

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лиска І.Г., розглянувши в м. Києві у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Донбас Плюс» до Головного управління ДПС у Київській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області, Головного управління ДПС у Донецькій області, Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області про стягнення інфляційних витрат,

в с т а н о в и в :

До Київського окружного адміністративного суду звернулось ТОВ «Донбас Плюс» з позовом, у якому просить:

- стягнути з Державного бюджету на користь ТОВ «Донбас Плюс» інфляційні витрати у розмірі 322561,82 грн. за порушення строків відшкодування податку на додану вартість;

- стягнути з Державного бюджету на користь ТОВ «Донбас Плюс» три відсотка річних у розмірі 93647,00 грн. за порушення строків відшкодування податку на додану вартість.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у порядку, визначеному Податковим кодексом України, він подав до ДПС у Волнованському районі Донецької області податкову декларацію з податку на додану вартість за квітень 2008 року та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування у розмірі 1040522,00 грн., яка була відображена у податковій декларації за квітень 2008 року. В подальшому податковим органом було проведено перевірку, за наслідками якої складено акт. На підставі акту перевірки податковим органом було винесено податкове повідомлення-рішення, відповідно до якого позивачу було зменшено суму заявленого бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 1040522,00 грн. по декларації за квітень 2008 року. Позивач вказує, що податкове повідомлення-рішення скасовано в судовому порядку. Крім того, постановою Донецького окружного адміністративного суду від 05.02.2014 у справі №2а-15257/09/0570, яка залишена без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 26.03.2014 та постановою Верховного суду у складі Касаційного адміністративного суду від 23.05.2019, стягнуто з Державного бюджету України бюджетну заборгованість з податку на додану вартість за квітень 2008 року в сумі 1040522,00 грн.. Натомість, остаточне відшкодування ПДВ відповідачами не здійснено. Позивач вважає, що несвоєчасна виплата позивачу відповідних сум бюджетного відшкодування ПДВ надає йому право, у порядку, передбаченому положеннями Податкового кодексу України, отримати пеню за час затримки відшкодування ПДВ за відповідні періоди.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.06.2020 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

Відповідачем ГУ ДПС у Київській області подано до суду відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечив та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.07.2020 зупинено провадження у справі за обґрунтованим клопотанням сторони.

Відповідачем ГУ ДКСУ у Київській області подано до суду відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечив та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представником позивача подано до суду відповідь на відзив в якій останній зазначив, що доводи відповідачів не спростовують позицію позивача в позовній заяві.

Відповідачем ГУ ДПС у Київській області подано до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких останній підтримав свою позицію викладену у відзиві.

Представник позивача надав суду клопотання, в якому просив розглядати справу за його відсутності, в порядку письмового провадження. Відповідач - 1 не заперечував про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.04.2021 поновлено провадження у справі.

На підставі ст.ст. 194, 205 КАС України судом прийнято рішення про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до офіційних даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ТОВ «Донбас Плюс» (ідентифікаційний код 31471849) було зареєстровано Волноваською районною Державною адміністрацією Донецької області 23.01.2002 за адресою: с-ще Молодіжне, Волноваський р-н, Донецька обл. та перебувало на податковому обліку у Державній податковій інспекції у Волноваському районі Донецької області з 23.01.2002.

В подальшому з 27.05.2016 позивач змінив своє місцезнаходження: вул. Ватутіна, буд. 65, смт. Макарів, Київська обл., 08000. Починаючи з 27.05.2016 основне місце обліку Позивача є Головне управління Державної податкової служби у Київській області, Ірпінське управління, Макарівська державна податкова інспекція (Макарівський район) (ідентифікаційний код: 43141377, місцезнаходження: вул. Народного Ополчення, 5а, м. Київ, 03151).

Позивачем було подано до Державної податкової інспекції у Волноваському районі Донецької, області податкову декларацію за квітень 2008 року та заяву про повернення суми

бюджетного відшкодування у розмірі 1 040 522,00 грн., яка також була відображена у податковій декларації за квітень 2008 року.

На підставі поданої до декларації з податку на додану вартість за квітень 2008 року заяви про повернення суми бюджетного відшкодування (Додаток 4 до декларації) податковим органом було проведено позапланову перевірку Позивача з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування ПДВ на розрахунковий рахунок за квітень 2008 року, за наслідками якої складено акт від 15.07.2008 за № 1564/23-20/31471849.

23.07.2008 Державною податковою інспекцією у Волноваському районі Донецької області винесено податкове повідомлення-рішення №/0, яким на підставі Акта перевірки від 15.07.2008 № 1564/2320/31471849, за порушення п. п. 7.7.1, п. п. 7.7.2 п. 7.7 Закону, Позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 1 040 522 00 грн. по декларації за квітень 2008 року.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду у справі № 2а-15812/08/0570 від 23.09.2008 задоволено позов ТОВ «Донбас плюс» до Державної податкової інспекції у Волноваському районі Донецької області. Визнано недійсним податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Волноваському районі Донецької області від 23.07.2008 № /0, яким Позивачу зменшено бюджетне відшкодування податку на додану вартість по декларації за квітень 2008 року на суму 1 040 522, 00 грн.

Зазначена вище постанова була залишена без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 20.01.2009 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25.10.2010 у справі № 2а-15812/08/0570.

Постанова Донецького окружного адміністративного суду від 23.09.2008 у справі № 2а-15812/08/0570 набрала законної сили з 20.01.2009.

Однак, після набрання постановою Донецького окружного адміністративного суду від 23.09.2008 у справі № 2а-15812/08/0570 законної сили (з 20.01.2009), податковий орган не вжив передбачених законом заходів (надання висновку органу держказначейства) до повернення ТОВ «Донбас Плюс» належного йому бюджетного відшкодування по декларації за квітень 2008 року на загальну суму 1 040 522,00 грн..

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 23.12.2010 у справі №2а-15257/09/0570, яка була залишена без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду у справі № 2а-15257/09/0570 від 08.02.2011, позов Позивача задоволено, стягнуто з Державного бюджету відшкодування податку на додану вартість згідно декларації за квітень 2008 року у сумі 1 040 522,00 грн..

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.09.2013 у справі № 2а-15257/09/0570 постанову Донецького окружного адміністративного суду від 23.12.2010 та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 08.02.2011 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Донецьким окружним адміністративним судом було винесено постанову від 05.02.2014 у справі № 2а-15257/09/0570, якою стягнуто з Державного бюджету України бюджетну заборгованість з податку на додану вартість за квітень 2008 року в сумі 1 040 522,00 грн. шляхом перерахування зазначеної суми з бюджетного рахунку на розрахунковий рахунок Позивача. Зазначену постанову було залишено без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 26.03.2014 та постановою Верховного суду у складі суддів Касаційного адміністративного суду від 23.05.2019 у справі № 2а-15257/09/0570.

Позивач просить стягнути з Державного бюджету України на його користь інфляційні витрати та 3 % річних.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Згідно ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наказом Державної податкової адміністрації України та Головного управління Державного казначейства України від 02.07.1997 №209/72, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 18.07.1997 за №263/2067, було затверджено Порядок відшкодування податку на додану вартість, що діяв на момент декларування підприємством суми бюджетного відшкодування (далі - Порядок №209/72).

Відповідно до п. 1.1. Порядку №209/72 бюджетне відшкодування - сума, що підлягає поверненню платнику податку на додану вартість з бюджету у зв`язку з надмірною сплатою податку у випадках, визначених Законом України "Про податок на додану вартість" та Указом Президента України "Про деякі зміни в оподаткуванні".

Відшкодування податку на додану вартість з бюджету здійснюється органами державного казначейства України за висновками податкових органів або за рішенням суду (пункт 4.1 Порядку №209/72).

Згідно з пунктом 4.2 Порядку №209/72 висновки подаються не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення терміну відшкодування податку на додану вартість, установленого чинним законодавством.

Пунктом 4.3 Порядку №209/72 встановлено, що на підставі висновків про відшкодування податку на додану вартість органи Державного казначейства України протягом п`яти днів своїми платіжними дорученнями перераховують кошти з рахунку обліку доходів державного бюджету на рахунок, указаний у висновку чи рішенні суду.

Відповідно до пункту 6.1 Порядку №209/72 суми, не відшкодовані платнику податків протягом визначених у розділі 3 цього порядку термінів, вважаються бюджетною заборгованістю.

Відповідно до п. 4.1 наказу Державної податкової адміністрації та Державного казначейства України «Про затвердження Змін та доповнень до Порядку відшкодування податку на додану вартість» від 21.05.2001 № 200/86, відшкодування податку на додану вартість з бюджету здійснюється органами Державного казначейства України за висновками податкових органів або за рішенням суду.

Відповідно до п. 1.3 наказу Державної податкової адміністрації та Державного казначейства України «Про затвердження Змін та доповнень до Порядку відшкодування податку на додану вартість» від 21.05.2001 № 200/86, бюджетна заборгованість з податку на додану вартість - суми, не відшкодовані платнику протягом визначених законодавством термінів відшкодування.

Податковий кодекс України (далі - ПК України) 01 січня 2011 набрав чинності.

Порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків закріплено у статті 200 ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Так, абз. 2 п. 200.15 ст. 200 ПК України передбачено, що після закінчення процедури адміністративного або судового оскарження орган державної податкової служби протягом п`яти робочих днів, що настали за днем отримання відповідного рішення, зобов`язаний надати органу Державного казначейства висновок із зазначенням суми податку, що підлягає відшкодуванню з бюджету.

На підставі отриманого висновку відповідного контролюючого органу орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, видає платнику податку зазначену в ньому суму бюджетного відшкодування шляхом перерахування коштів з бюджетного рахунка на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку протягом п`яти операційних днів після отримання висновку контролюючого органу (п. 200.13 ст. 200 ПК України).

Згідно ст. 254 КАС України (в редакції до 15.12.2017) постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення, а якщо їх було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п`ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі.

Пунктом 200.23 статті 200 ПК України встановлено, що суми податку, не відшкодовані платникам протягом визначеного цією статтею строку, вважаються заборгованістю бюджету з відшкодування податку на додану вартість. На суму такої заборгованості нараховується пеня на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, встановленої на момент виникнення пені, протягом строку її дії, включаючи день погашення.

Судом встановлено, що постановою Донецького окружного адміністративного суду від 23.12.2010 у справі № 2а-15257/09/0570, яка була залишена без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду у справі № 2а-15257/09/0570 від 08.02.2011, позов Позивача задоволено, стягнуто з Державного бюджету відшкодування податку на додану вартість згідно декларації за квітень 2008 року у сумі 1 040 522,00 грн..

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.09.2013 у справі № 2а-15257/09/0570 постанову Донецького окружного адміністративного суду від 23.12.2010 та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 08.02.2011 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 05.02.2014 у справі № 2а-15257/09/0570, якою стягнуто з Державного бюджету України бюджетну заборгованість з податку на додану вартість за квітень 2008 року в сумі 1040522,00 грн. шляхом перерахування зазначеної суми з бюджетного рахунку на розрахунковий рахунок Позивача. Зазначену постанову було залишено без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 26.03.2014 та постановою Верховного суду у складі суддів Касаційного адміністративного суду від 23.05.2019 у справі № 2а-15257/09/0570.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

До того ж, згідно із ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Із рішень Європейського суду з прав людини вбачається, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Совтрансавто-Холдинг» проти України», «Україна-Тюмень» проти України».

У справі «Желтяков проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (аналогічна позиція викладена у рішеннях «Христов проти України», «Брумареску проти Румунії», «Рябих проти Росії»).

Частиною 4 ст. 78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Верховний Суд у постанові від 30 травня 2019 року у справі №803/655/17 зазначав, що наведені норми (пункт 200.23 статті 200 ПК України) встановлюють обов`язкове нарахування пені на суму бюджетної заборгованості, яка не виплачена у строк, визначений в статті 200 Податкового кодексу України, безвідносно до того, чи така бюджетна заборгованість була виплачена, чи ні. При цьому, непогашення заборгованості бюджету з податку на додану вартість у визначений законодавцем строк є підставою для виникнення у платника податку права вимоги щодо виплати пені за прострочення бюджетного відшкодування.

ЄСПЛ у рішенні у справі "Інтерсплав проти України" від 09 січня 2007 року зазначив, що юридична особа-платник податку на додану вартість мала достатньо підстав сподіватись на відшкодування цього податку, так само як і на компенсацію за затримку його виплати, та встановив, що заявник мав захищений статтею 1 Першого протоколу до Конвенції майновий інтерес (Intersplav v. Ukraine, заява № 803/02, § 31-32). ЄСПЛ констатував порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції у справі з огляду на постійні затримки відшкодування і компенсації ПДВ у поєднанні із відсутністю ефективних засобів запобігання або припинення такої адміністративної практики, та зазначив, що і стан невизначеності щодо часу повернення коштів заявника порушували "справедливий баланс" між вимогами публічного інтересу та захистом права на мирне володіння майном (§ 40).

Верховний Суд зазначає, що неузгодженість в роботі між органами державної влади, у даному випадку між податковим органом та органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, не може слугувати причиною порушення прав платників податків у сфері бюджетного відшкодування податку на додану вартість.

З огляду на викладене та зважаючи на те, що узгоджена сума не відшкодована з незалежних від платника податків причин, позивач набув право вимоги щодо виплати витрат за прострочення бюджетного відшкодування.

Окрім того, позивач за період з 12.12.2016 по 12.12.2019, посилаючись на положення ч.2 ст. 625 ЦК України, навів розрахунки інфляційних витрат, що складають 322561,82 грн, 3% річних, що складають 93647,00 грн..

Відповідач, заперечуючи щодо цієї вимоги та також посилаючись на положення статті 625 Цивільного кодексу України, наголосив на обов`язку боржника сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої сума, однак якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На переконання відповідача дана норма доводить, що передбачена статтею 625 Цивільного кодексу України норма не може бути застосована до податкових правовідносин, які регулюються спеціальним (податковим) законодавством.

На противагу твердженням відповідача позивач послався на постанову Великої Палати Верховного суду від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19, в якій Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про те, що звернення позивача до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення інфляційних нарахувань та суми 3% річних є видом відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. За змістом статті 1192, частини другої статті 22 Цивільного кодексу України відшкодування шкоди здійснюється лише за умови доведення розміру заподіяної шкоди. Натомість відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України кредитор вправі вимагати сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми. Ці правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника в певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно з відшкодуванням шкоди (зокрема, зі стягненням збитків) порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру заподіяної шкоди (розміру збитків). Отже, стягнення інфляційних і процентів річних, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, є способом компенсації майнових втрат кредитора, а не способом відшкодування шкоди. Таку ж природу має і неустойка. Зокрема, пеня на рівні 120 відсотків облікової ставки НБУ, що нараховується на суму заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ відповідно до пункту 200.23 статті 200 Податкового кодексу України, є способом компенсації майнових втрат кредитора, а не способом відшкодування шкоди.

Водночас інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних три відсотка річних процентів та штрафних санкцій є додатковою до основної вимогою.

Далі Велика Палата Верховного Суду вказала: "…У справі, що розглядається, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою, а основною - вимога про сплату заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ. При вирішенні спору про стягнення з бюджету інфляційних та річних процентів перед судом обов`язково постане питання про наявність заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ, суму такої заборгованості, строк сплати такої заборгованості та тривалість прострочення, тобто питання, спір щодо яких підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що спір щодо вимоги про стягнення з бюджету інфляційних та річних процентів, нарахованих на прострочену суму заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ, належить розглядати за правилами адміністративного судочинства незалежно від того, чи поєднана така вимога з однією з вимог, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 5 КАС України, чи поєднана вона з вимогою про стягнення заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ та чи розглянуті такі вимоги в іншій справі.

Ураховуючи зазначене вище, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що цей спір відноситься до юрисдикції адміністративних судів.

Враховуючи наведену позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №910/4590/19, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача щодо стягнення з Державного бюджету на користь позивача інфляційних збитків у розмірі 322561,82 грн, три відсотки річних в розмірі 93647,00 грн..

При цьому слід зауважити, що відповідач не навів спростувань щодо розрахованих позивачем сум інфляційних збитків, три відсотки річних за прострочення.

Щодо відшкодування шкоди за невиконання грошового зобов`язання суд зазначає таке.

31.01.2011 між Публічним акціонерним товариством «АПЕКС-БАНК» (далі - «Банк») та Позивачем було укладено кредитний договір № ЮО/310111/1 про овердрафтне обслуговування (далі - «Кредитний договір № 1»). 09.02.2011 між Банком та Позивачем було укладено кредитний договір № ЮКЛ/090211/1 (далі - «Кредитний договір № 2»). Суд зазначає, що Кредитні договори № 1 та № 2 були укладені Позивачем вже після фактичної несплати контролюючим органом суми бюджетної заборгованості з податку на додану вартість. 23.01.2013 між Банком, Позивачем та Приватним акціонерним товариством «Торговий Альянс Норд» було укладено договір про відступлення права вимоги (далі - «Договір про відступлення»).

Позивач вважає, що внаслідок винної протиправної бездіяльності контролюючого органу, що полягала у фактичній несплаті суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість протягом майже 11 років, яка є підтвердженою вищезазначеними рішеннями судів, Позивач для забезпечення господарської діяльності підприємства, зокрема виплати заробітної плати, закупки матеріалів і комплектуючих, виконання інших зобов`язань перед контрагентами, замість використання власних коштів, вимушений був використовувати додаткові кредитні кошти та сплачувати проценти за користування кредитними ресурсами у сумі 127 010,60 грн. за Кредитним договором № 1 та № 2.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування, за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування, матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно п. 21.3 ст. 21 ПК України, шкода, завдана неправомірними діями посадових осіб контролюючих органів, підлягає відшкодуванню за рахунок коштів державного бюджету, передбачених таким контролюючим органам.

Стаття 17 ПК України передбачає право платника податків на повне відшкодування збитків (шкоди), заподіяних незаконними діями (бездіяльністю) контролюючих органів (їх посадових осіб), у встановленому законом порядку.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ст. 22 цього ж Кодексу, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України).

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Чинним законодавством передбачено, що для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: 1) факт порушення зобов`язання (протиправна дія або бездіяльність); 2) наявність і розмір завданих збитків; 3) причинний зв`язок між порушенням зобов`язання і збитками; 4) вина особи, яка порушила зобов`язання.

Статтею 1166 ЦК України передбачено загальний порядок відшкодування майнової шкоди, завданої неправомірними діями, рішеннями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкоди, завданої майну фізичної чи юридичної особи, шляхом відшкодування в повному обсязі особою, яка її завдала, тому випадки, в яких відповідальною за заподіяну шкоду буде саме держава, визначаються відповідно до чинного законодавства України.

Цивільним кодексом України передбачено спеціальні підстави та порядок відповідальності за заподіяну шкоду, зокрема, ст. 1173 ЦК України передбачено відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією або бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, що відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

З огляду на положення указаних вище норм чинного законодавства, можна зробити висновок, про те, що ст. 17 ПК України кореспондується з ст. 1173 ЦК України, якою передбачено відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією або бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. При цьому, ст. 17 ПК України закріплює основні засади відповідальності контролюючого органу у вигляді відшкодування шкоди у порядку визначеному законом, а ст. 1173 ЦК України вже встановлює сам механізм та порядок відшкодування такої шкоди.

За таких обставин, враховуючи відсутність у Податковому кодексі України спеціальних положень, які регулюють порядок відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями контролюючих органів, враховуючи положення ст. 5 ПК України, посилання на ст.1173 ЦК України, як на підставу стягнення з шкоди, завданої його неправомірними діями, є правомірним та обґрунтованим.

Таким чином, Позивач сплачував проценти за користування кредитними коштами, в той час як його власні кошти знаходилися на рахунках контролюючого органу та протиправно, у порушення вимог, ще на той час положень Закону України «Про податок на додану вартість», не поверталися Позивачу, чим завдано 127 010,60 гри. прямих збитків.

Аналогічна правова позиція щодо можливості відшкодування прямих збитків, зокрема сплачених відсотків за користування кредитними коштами, у випадку, коли сума бюджетного відшкодування податку на додану вартість не поверталася контролюючим органом, передбачена усталеною судовою практикою України з цього питання (постанова Київського апеляційного господарського суду від 14.11.2016 у справі № 911/1361/16).

Згідно ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. На виконання цих вимог відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду належних і достатніх доказів, які спростовували б твердження позивача, а отже не довів правомірності своїх дій та рішень.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст.139 КАС України. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 8148,29 грн.. Оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, відшкодуванню позивачу з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача ГУ ДПС у Київській області підлягає судовий збір у сумі 8148,29 грн. На підставі викладеного, керуючись статтями 241 - 246, 257, 262, 263 КАС України, суд,

в и р і ш и в:

Адміністративний позов - задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету на користь ТОВ «Донбас Плюс» інфляційні витрати у розмірі 322561,82 грн. за порушення строків відшкодування податку на додану вартість.

Стягнути з Державного бюджету на користь ТОВ «Донбас Плюс» три відсотка річних у розмірі 93647,00 грн. за порушення строків відшкодування податку на додану вартість.

Стягнути з ГУ ДПС у Київській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ТОВ «Донбас Плюс» судовий збір у розмірі 8148 (вісім тисяч сто сорок вісім) грн. 29 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лиска І.Г.