Справа № 317/3433/21(2-а/317/4/2022)
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2022-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 серпня 2022 року м. Дніпросправа № 317/3433/21(2-а/317/4/2022)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Коршуна А.О., Лукманової О.М.,

розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького районного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2022 року (суддя Ачкасова О.М.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції в особі поліцейського В1 Р1 Б1 Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції Панчука Петра Сергійовича, Департаменту патрульної поліції про визнання дій незаконними та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції в особі поліцейського В1 Р1 Б1 Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції Панчука Петра Сергійовича, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, в якому просив визнати дії поліцейського В1 Р1 Б1 Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції Панчука Петра Сергійовича незаконними та скасувати постанову серії БАВ №280871 від 06.10.2021 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксоване не в автоматичному режимі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121 КУпАП у виді штрафу у розмірі 340,00 грн. та закрити справу про адміністративне правопорушення; стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь позивача судовий збір у розмірі 454,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7962,50 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що 06.10.2021 о 20 год. 59 хв. поліцейським патрульної поліції Панчуком Петром Сергійовичем відносно позивача складена постанова серії БАВ №280871 за порушення п.31.4.3 «в» ПДР України (не горіла лампа лівої фари в режимі ближнього світла), притягнуто його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.121 КпАП України і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн. Позивач стверджує, що постанова є незаконною, оскільки в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення. Зазначає, що після зупинки транспортного засобу, яким позивач керував, ним відповідачу були надані всі пояснення, якими позивач заперечував свою вину, вказував на справність приладів освітлювання транспортного засобу та посилався на неналежність, недопустимість та недостовірність доказів відповідача. Так наявність у відповідача відеозапису, який зроблено на невідомий пристрій, у невідомий час та дату, на якому не можливо ідентифікувати номерний знак транспортного засобу, марку, модель та колір, слід вважати таким, що не доводить факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення. Прохання позивача надати належні докази вчинення ним правопорушення поліцейським було проігноровано, а докази не надано.

Рішенням Запорізького районного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2022 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про дотримання інспектором патрульної поліції вимог законодавства при винесенні спірної постанови, доведеність відповідачем вчинення позивачем адміністративного правопорушення, не надання позивачем жодного належного доказу на спростування викладених у постанові обставин, відповідно, правомірність притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, з урахуванням витрат у суді першої інстанції на судовий збір та витрат на професійну правничу допомогу. Також позивач просить стягнути судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, які складаються з судового збору в сумі 681 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9392,50 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам позивача щодо відсутності складу адміністративного правопорушення та протиправності винесення оскаржуваної постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Вказує на безпідставність висновків суду першої інстанції про доведеність вчинення позивачем адміністративного правопорушення з посиланням на відеозапис наданий відповідачем, оскільки вказаний відеозапис є недопустимим доказом, не дозволяє ідентифікувати номерний знак, марку, модель транспортного засобу. Жодного належного та допустимого доказу відповідачем не надано. Також вказує на безпідставність посилання суду першої інстанції про те, що позивачем не надано жодного належного доказу яки й би спростував викладені у спірній постанові обставини, таким чином судом порушено застосування принципу презумпції невинуватості та вимоги ст. 77 КАС України.

Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 06.10.2021 поліцейським В1 Р1 Б1 Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції Панчуком Петром Сергійовичем винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАВ №280871, відповідно якої позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Відповідно до змісту вказаної постанови 06.10.2021 о 20 год. 59 хв. ОСОБА_1 керував транспортним засобом Volkswagen Transporter, державний номер НОМЕР_1 , у темну пору доби, у якого не горіла лампа лівої фари в режимі ближнього світла, чим порушив вимоги п. 31.4.3 «в» ПДР України.

Вважаючи зазначену постанову протиправною позивач оскаржив її до суду.

Надаючи оцінку спірним відносинам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як передбачено ч. 1 ст. 121 КУпАП, керування водієм транспортним засобом, що має несправності системи гальмового або рульового керування, тягово-зчіпного пристрою, зовнішніх світлових приладів (темної пори доби) чи інші технічні несправності, з якими відповідно до встановлених правил експлуатація його забороняється, або переобладнаний з порушенням відповідних правил, норм і стандартів тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Пунктом 1.9 Правил дорожнього руху України, що затверджені Постановою Кабінету міністрів України від 10.102001 №1306 встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно до п.31.4.3 ПДР України, забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким вимогам, зокрема зовнішні світлові прилади: а) кількість, тип, колір, розміщення і режим роботи зовнішніх світлових приладів не відповідають вимогам конструкції транспортного засобу; б) порушено регулювання фар; в) не горить лампа лівої фари в режимі ближнього світла; г) на світлових приладах немає розсіювачів або використовуються розсіювачі і лампи, що не відповідають типу даного світлового приладу; ґ) на розсіювачах світлових приладів нанесено тонування або покриття, що зменшує їх прозорість чи світлопропускання.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. При цьому, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Принцип презумпції невинуватості, передбачає, що всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Серед вимог частини 1 статті 280 КУпАП вказано, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності.

Обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення.

Згідно з статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Відповідно до ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Положеннями статті 280 КУпАП встановлено, що посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 283 КУпАП постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акту, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Зміст постанови повинен відповідати вимогам статей 283, 284 КУпАП. В ній, зокрема, необхідно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення.

Отже, особа, яка уповноважена розглядати справу про адміністративне правопорушення зобов`язана по-перше, встановити склад правопорушення, яким згідно зі статтею 9 КУпАП є протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність, по-друге, дослідити докази та оцінити їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

За змістом приписів статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Положеннями статті 73 КАС України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Позивач заперечує факт вчинення ним адміністративного правопорушення.

Як зазначалося, висновки суду першої інстанції про правомірність притягнення позивача до адміністративної відповідальності гуртуються на тому, що позивачем не надано жодного належного доказу на спростування викладених у спірній постанові обставин, натомість факт вчинення позивачем правопорушення підтверджено відеозаписом, наданого відповідачем.

Водночас дослідивши подані відповідачем відеоматеріали апеляційним судом встановлено, що з вказаного відеозапису, який має нечітке зображення, неможливо ідентифікувати номерний знак транспортного засобу, його марку, модель.

Отже наданий відповідачем диск з відеозаписом, не може бути визнаний судом належним та допустимим доказом, який би підтверджував обставини, що зазначені в оскаржуваній постанові, оскільки не містить інформацію щодо предмета доказування.

Інших належних та допустимих доказів в розумінні статей 72, 73 КАС України, які б підтверджували факт порушення позивачем правил дорожнього руху, відповідачем не надано.

З огляду на встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факт скоєння позивачем адміністративного правопорушення, що свідчить про необґрунтованість притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Сама постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення не є доказом у справі про адміністративне правопорушення, оскільки містить лише опис обставин, які визнані відповідачем підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності, без зазначення певних доказів на їх підтвердження.

При цьому апеляційний суд визнає безпідставними висновки суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували викладені у спірній постанові обставини, оскільки відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Таким чином, з огляду на предмет спору у цій справі, доведення вчинення особою адміністративного правопорушення належними та допустимими доказами законодавством покладено на суб`єкта владних повноважень, про також наголошено в постанові Верховного Суду від 08.07.2020 у справі №177/525/17.

При цьому в контексті спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції вважає необхідним зазначити, що відповідно до частини 3 статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У справі Barbera, Messeque and Jabardo v. Spain (скарга № 10590/83 від 6 грудня 1988 року) Європейський суд з прав людини, зазначив, що докази, покладені в основі висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.

Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція. (справа Daktaras v. Lithuania, скарга № 42095/98)

Європейський суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 року у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Правова природа адміністративної відповідальності по своїй суті аналогічна кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосування державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.

У справі Надточій проти України (скарга № 7460/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу про адміністративні правопорушення (п. 21 рішення).

Крім того, у рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 Конституційного Суду України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. (п. 4.1)

Враховуючи, що обов`язок доказування в даних справах покладається на відповідача, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо недоведеності відповідачем під час судового розгляду справи правомірності прийнятого ним рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Таким чином, оскільки вина позивача не доведена відповідачем належними та допустимими доказами, оскаржувана постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності є незаконною та підлягає скасуванню.

Водночас надаючи оцінку доводам та вимогам позивача про незаконність дій поліцейського, колегія суддів зазначає, що з відеозапису, дослідженому судом, слідує, що поліцейським було повідомлено позивачу суть правопорушення, яке на його думку, вчинено позивачем, роз`яснено права позивача під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, що свідчить про необґрунтованість доводів позивача в цій частині.

В даному випадку дії інспектора поліції щодо виявлення правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та складання постанови у справі про адміністративне правопорушення у разі такого виявлення передбачені Кодексом України про адміністративні правопорушення, Законом України «Про Національну поліцію». Отже вчинення інспектором поліції законодавчо визначених дій має наслідком прийняття відповідного рішення - постанови у справі про адміністративне правопорушення, тому самі по собі дії щодо винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення не можуть бути визнані протиправними.

З огляду на вказане позовна вимога позивача про визнання незаконними дій поліцейського задоволенню не підлягає.

Враховуючи встановлені обставини, оцінивши докази у справі в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції неповно встановлено обставини, що мать значення для справи, допущено порушення норм процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

Стосовно судових витрат за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій та витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на вищевикладене та з урахуванням наявності підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог, колегія суддів здійснює розподіл судових витрат шляхом стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1135,00 грн., з яких: 454,00 грн. судовий збір за подання позовної заяви, 681,00 грн. судовий збір за подання апеляційної скарги.

Крім того, відповідно до частини першої статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

За частиною 3 статті 132 КАС України до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати, в тому числі і на професійну правничу допомогу.

Відповідно до приписів частин 1-4 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Системний аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати, у тому числі, розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Така правова позиція сформована Верховним Судом у постанові від 01.10.2018 у справі № 569/17904/17.

Водночас, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Такий висновок сформовано Верховним Судом у постановах від 21.03.2018 у справі № 815/4300/17, від 11.04.2018 у справі № 814/698/16, від 18.10.2018 у справі № 813/4989/17.

Згідно з частиною 6 статті 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Виходячи з положень частини 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує чи пов`язані такі витрати з розглядом справи.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Зазначені висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17.09.2019 у справі № 810/3806/18, від 31.03.2020 у справі №726/549/19.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 02.09.2020 у справі № 826/4959/16, вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони.

Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 01.09.2020 у справі № 640/6209/19, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також, судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг з категорією складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи для сторони, тощо.

Матеріалами справи встановлено, що на підтвердження понесених позивачем витрат в суді першої інстанції в матеріалах справи містяться: договір про надання юридичної (правничої) допомоги) № 138-0219-82-21 від 07.10.2021, додаткова угода № 1 від 07.10.2021 до Договору про надання юридичної (правничої) допомоги) № 138-0219-82-21 від 07.10.2021, рахунок № 1-000118-21 від 11.10.2021, акт виконаних робіт № 1-000118-21 від 11.10.2021 до Договору про надання юридичної (правничої) допомоги) № 138-0219-82-21 від 07.10.2021 ( а.с. 16-18, 26-31).

У детальному переліку послуг та рахунку на оплату вказано: юридична консультація тривалість 0:19 год., 1 година 3250,00 грн., сума 1029,17 грн.; розробка стратегії захисту прав та законних інтересів клієнта: тривалість 0:41 год., 1 година 3250,00 грн., сума 2220,83 грн.; складання процесуальних документів: написання позовної заяви про скасування постанови серії БАВ №280871 від 06.10.2021та підготовка письмових доказів до неї - тривалість 1:27 год., 1 година 3250,00 грн., сума - 4712,50 грн.

Вартість послуг адвоката за виконання вказаних зобов`язань складає 7962,50 грн.

На підтвердження понесених позивачем витрат в суді апеляційної інстанції позивачем надано: договір про надання юридичної (правничої) допомоги) № 138-0219-82-21 від 07.10.2021, додаткова угода № 2 від 04.02.2022 до Договору про надання юридичної (правничої) допомоги) № 138-0219-82-21 від 07.10.2021, рахунок № 1-000173-21 від 04.02.2021, акт виконаних робіт № 1-000173-21 від 04.02.2022.

У детальному переліку послуг та рахунку на оплату вказано: написання апеляційної скарги на рішення Запорізького районного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2022 року та підготовка письмових доказів до неї: тривалість 2:89 год., 1 година 3250,00 грн., сума 9392,50 грн. Вартість послуг адвоката за виконання вказаних зобов`язань складає 9392,50 грн.

Таким чином, загальний розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанцій складає 17355,00 грн.

З урахуванням викладеного, оцінивши у контексті критеріїв співмірності зазначений позивачем розмір витрат на оплату правових послуг, складність та обсяг виконаних адвокатом послуг; час, витрачений на виконання відповідних робіт; значення справи для сторони, апеляційний суд дійшов висновку, що визначена позивачем сума у розмірі 17355,00 грн. не є співмірною зі складністю справи, у якій предметом оскарження є постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинене порушення Правил дорожнього руху, та виконаними адвокатом роботами, так вважає що співмірним, справедливим розміром витрат на правову допомогу, які можуть бути стягнуті на користь позивача, є 5000,00 грн., як сума, що відповідає складності справи та є адекватною тому обсягу правової допомоги, яка надана позивачу у межах цієї справи в суді першої та апеляційної інстанціях.

Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Запорізького районного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову серії БАВ №280871 від 06.10.2021 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 грн. Провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 1135 (одна тисяча сто тридцять п`ять) гривень 00 копійок та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. (п`ять тисяч) гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя А.О. Коршун

суддя О.М. Лукманова