Справа № 320/11039/21
Суддя: Шевченко А.В.
Дата ухвалення: 2022-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2022 року Київ № 320/11039/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Шевченко А.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (далі - відповідач), в якому позивач просив суд:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови в прийнятті документів позивача для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію;

зобов`язати відповідача розглянути заяву позивача про надання дозволу на імміграцію відповідно до Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, який затверджено Постановою КМУ від 26.12.2002 № 1983 та Законом України «Про імміграцію».

У якості підстави позову позивач зазначив, що відповідачем всупереч вимогам чинного законодавства, безпідставно відмовлено в прийнятті документів для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію.

Ухвалою суду від 14.09.2021 відкрито спрощене провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання.

23.10.2021 від відповідача надійшов відзив на позов. Відповідач позов не визнав, заперечував проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи наступним. Позивач проживає на території України на підставі посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту. Законодавством України не передбачено наявність у іноземців та осіб без громадянства двох статусів, які дають право на законне проживання на території України.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Позивач на підставі рішення Державної міграційної служби України від 07.09.2015 № 641-15 визнаний особою, яка потребує додаткового захисту. Посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту продовжено до 07.09.2025.

Із матеріалів справи вбачається, що з 08.05.2015 позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 (прізвище після державної реєстрації шлюбу - ОСОБА_1 ), що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ямпільського районного управління юстиції у Сумській області від 08.05.2015 Серія НОМЕР_1 .

23.05.2021 позивач особисто звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про прийняття пакету документів для отримання дозволу на імміграцію. До заяви додано: копію посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту; копію картки платника податків; три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 см.; копію Свідоцтва про шлюб.

19.04.2021 позивач отримав лист від ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 08.04.2021, у якому вказано, що його заяву було розглянуто та зазначено, що іноземець у правових відносинах із Україною може перебувати лише в одному статусі. У зв`язку з тим, що позивач має посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, що визначає його статус та законність перебування на території України, він не може звернутись із питанням отримання дозволу на імміграцію в України (отримання другого статусу).

Позивач 28.04.2021 подав скаргу на відмову у прийнятті документів для отримання дозволу на імміграцію до Державної міграційної служби України.

Листом від 02.06.2021 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області позивачу повторно повідомлено про неможливість отримання другого статусу для перебування на території України.

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з цим адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить із такого.

Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України від 07.06.2001 № 2491-III «Про імміграцію» (далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, Закон № 2491-III).

Положеннями статті 1 Закону № 2491-III передбачено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію;

Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 2491-III, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема, одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України (пункт 1 частини третьої статті 4 Закону № 2491-III).

Статтею 6 Закону № 2491-ІІІ визначено повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, за приписами ч.1 якої, зокрема: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

У свою чергу, умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені статті 9 Закону № 2491-III, відповідно до частини п`ятої якої для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається (частина десята статті 9 Закону № 2491-III).

Із аналізу наведених норм статті 9 Закону № 2491-III вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж ненадання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та дозвіл на імміграцію не видається.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено відповідним Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі - Порядок № 1983).

У відповідності до підпункту 3 пункту 2 Порядку № 1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Відповідно до пункту 11 Порядку № 1983, для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються: паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред`явлення повертається), та копія його сторінок; засвідчений у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними; три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра; документ про місце проживання (в Україні та за кордоном); документально підтверджені відомості про склад сім`ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо); документ, виданий лікувально-профілактичним закладом про відсутність у заявника хвороб, зазначених у пункті 5 частини п`ятої статті 9 Закону України «Про імміграцію» (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону). Особи, які постійно проживають за межами України, подають документ, виданий лікувальним закладом держави за місцем проживання, який підлягає легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами; довідка, видана компетентним органом держави попереднього проживання або її дипломатичним представництвом чи консульською установою в Україні, про відсутність судимості (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію»). У виняткових випадках такі відомості можуть бути отримані ДМС чи територіальними органами і підрозділами шляхом надсилання відповідного запиту компетентним органам іноземних держав, з якими укладено договір про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах; квитанція про сплату державного мита або консульського збору, якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством передбачена їх сплата, або документ, який підтверджує наявність пільг щодо сплати.

Документи, визначені пунктами 1-10 частини сьомої статті 9 Закону України «Про імміграцію», додатково подаються відповідно до категорії іммігрантів.

У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України «Про імміграцію», а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Копії цих документів, а також письмове підтвердження згоди на імміграцію та гарантії приймаючих осіб, передбачені пунктом 6 частини сьомої статті 9 Закону України «Про імміграцію», подаються нотаріально засвідченими. Документи, відомості за якими можуть змінюватися, можуть бути подані протягом шести місяців від дня їх видачі.

Згідно з пунктом 12 Порядку № 1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Із аналізу викладеного вбачається, що прийняття до розгляду заяв про надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Матеріали справи свідчать, що підставою повернення та нерозгляд заяви про надання дозволу на імміграцію стало твердження відповідача, що позивач має дійсне посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту і не може звертатись із питанням про отримання дозволу на імміграцію в Україну. Також зазначено, що відповідно до пункту 11 Порядку № 1983 разом із заявою про надання дозволу на імміграцію подається паспортний документ іноземця або особи без громадянства та його копія.

У відповіді відповідача зазначено, що у силу пункту 16 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» паспортний документ іноземця - документ, виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, що підтверджує громадянство іноземця, посвідчує особу іноземця або особу без громадянства, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною.

Суд звертає увагу, що статтею 9 Закону № 2491-III встановлений вичерпний перелік документів необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію.

Посилання відповідача на ненадання паспортного документу іноземця до заяви, суд уважає необґрунтованим з огляду на те, що вимогами статті 9 Закону № 2491-ІІІ визначено, що для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються, зокрема, копія документа, що посвідчує особу.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на:

1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України;

2) документи, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус: а) посвідчення водія; б) посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон; в) посвідка на постійне проживання; г) посвідка на тимчасове проживання; ґ) картка мігранта; д) посвідчення біженця; е) проїзний документ біженця; є) посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту; ж) проїзний документ особи, якій надано додатковий захист.

Таким чином, надані до заяви позивачем документи, відповідають вимогам статті 9 Закону № 2491-ІІІ.

При цьому, Закон має вищу юридичну силу аніж, підзаконні нормативно-правові акти, у цьому випадку Порядок № 1983.

Суд звертає увагу на те, що відповідачем жодним чином не оспорюється факт подання позивачем до відповідача усіх документів для отримання дозволу на імміграцію, які визначені Законом № 2491-III та Порядком № 1983, а зазначається про неможливість наявності двох статусів і не визнання посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту в якості документа, що посвідчує особу.

У зв`язку із цим, оскільки відповідач не прийняв рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу, а необґрунтовано відмовив у прийнятті такої заяви до розгляду, суд уважає, що мала місце протиправна бездіяльність відповідача.

З огляду на встановлені судом обставини, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з вимогами частини третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до положень статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання вимог частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірності його бездіяльності.

Щодо розподілу судових витрат, суд виходить з такого.

У силу вимог частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 908, 00 грн. згідно з квитанцією № 565Т003ЕQН від 02.09.2021.

Суд, керуючись частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, беручи до уваги результат вирішення спору щодо задоволення позовних вимог, присуджує позивачеві 908, 00 грн. понесених витрат з оплати судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 159, 162, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

позов громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області щодо відмови у прийнятті документів громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію.

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію відповідно до Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 та Закону України «Про імміграцію».

Стягнути на користь громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати в розмірі 908, 00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 0 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (; місцезнаходження: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, буд. 4-А).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Шевченко А.В.