Справа № 240/2586/22
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
11 серпня 2022 року м. Житомир справа № 240/2586/22
категорія 108080000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 21 жовтня 2021 року під час проведення перевірки посадовими особами ГУ ДПС у Житомирській області встановлено порушення програмування найменування товару, на що найманим працівником позивача надані письмові пояснення. Інших порушень під час здійснення перевірки, зокрема, порушення ведення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації, посадовими особами відповідача встановлено не було. Жоден акт за результатами перевірки позивача, в тому числі, акт про неможливість проведення перевірки за місцем здійснення підприємницької діяльності позивачем та акт, що засвідчує факт відмови надання документів, 21 жовтня 2021 року за місцем здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 посадовими особами відповідача не складалися. Всі копії документів на запит відповідача були направлені останньому. Вказує, що акт перевірки ні вона, ні її найманий працівник не підписували, з його змістом ознайомлені не були, а тому були позбавлені права та можливості надати будь-які заперечення чи пояснення щодо зазначених в акті порушень.
Зауважує, що здійснювала облік запасів шляхом відображення первинних документів по господарських операціях з придбання та продажу товарів та послуг у Книзі надходження товарів та Книзі обліку доходів та витрат. Всі накладні на алкогольну продукцію, яка знаходилась на реалізації, наявні та були надані на вимогу відповідача в повному обсязі, а тому вважає оскаржуване податкове повідомлення рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Ухвалою суду від 21 лютого 2022 року позов прийнято до провадження та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з наданням відповідачам строку для подання відзивів на позов.
Ухвалою суду від 02 червня 2022 року продовжено процесуальний строк, установлений ухвалою суду від 21 лютого 2022 року для надання відзивів на позовну заяву.
Суд установив, що з 21 по 29 жовтня 2021 року ГУ ДПС у Житомирській області на виконання вимог наказу від 20 жовтня 2021 року №1488-п та на підставі направлень від 20 жовтня 2021 року №3676, №3677 проведена перевірка господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
У зв`язку з відмовою найманого працівника позивача від підписання та отримання примірника акта перевірки, відповідачем складено акти від 29 жовтня 2021 року про відмову від підписання акта перевірки та його отримання.
Позивач уважає таке рішення протиправним, тому звернулася до суду.
У судовому засіданні представник позивача позов підтримала. Зауважила, що ведення бухгалтерського обліку фізичними особами підприємцями нормативно не врегульовано. Однак такий облік ведеться позивачем на власний розсуд, а саме всі придбані товари, які перебували на реалізації на момент проведення перевірки, обліковувались у Книгах надходження товарів. Наголошує, що копії всіх первинних документів на придбання товарів були направлені на адресу відповідача невідкладно, тобто наступного дня, після отримання запиту про їх надання. Акцентує увагу, що копія акта перевірки позивачу та її працівникам для підпису та отримання не надавались, а про направлення такого поштою, позивачу не відомо.
На підставі положень частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України з огляду на надходження клопотання представників сторін 03 серпня 2022 року суд постановив ухвалу про розгляд справи в порядку письмового провадження, яка внесена до журналу судового засідання.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Основним нормативно-правовим актом, що визначає правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій та програмних реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг є Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06 липня 1995 року №265/95-ВР у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №265/95-ВР). Дія цього Закону поширюється на усіх суб`єктів господарювання, їх господарські одиниці та представників (уповноважених осіб) суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі.
Відповідно до частини 1 статті 15 Закону України № 265/95-ВР контроль за додержанням суб`єктами господарювання порядку проведення розрахунків за товари (послуги), інших вимог цього Закону здійснюють контролюючі органи шляхом проведення фактичних та документальних перевірок відповідно до Податкового кодексу України.
Відповідно до пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі ПК України) контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Відповідно до пункту 80.1 статті 80 ПК України, фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).
Як установлено судом, 21 жовтня 2021 року посадовими особами відповідача здійснено вихід для проведення фактичної перевірки позивача, посадовою особою якої їх допущено до проведення такої.
23 жовтня 2021 року на адресу позивача контролюючим органом направлено запит про надання документів, який згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення отриманий позивачем 28 жовтня 2021 року.
Відповідно до підпунктів 20.1.2, 20.1.6, 20.1.9 пункту 20.1 статті 20 ПК України, контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право: для здійснення функцій, визначених законом, отримувати безоплатно від платників податків, у тому числі благодійних та інших неприбуткових організацій, усіх форм власності у порядку, визначеному законодавством, довідки, копії документів, засвідчені підписом платника або його посадовою особою та скріплені печаткою (за наявності), про фінансово-господарську діяльність, отримані доходи, видатки платників податків та іншу інформацію, пов`язану з обчисленням та сплатою податків, зборів, платежів, про дотримання вимог законодавства, здійснення контролю за яким покладено на контролюючі органи, а також фінансову і статистичну звітність у порядку та на підставах, визначених законом; запитувати та вивчати під час проведення перевірок первинні документи, що використовуються в бухгалтерському обліку, регістри, фінансову, статистичну та іншу звітність, пов`язану з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, виконанням вимог законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи; вимагати під час проведення перевірок від платників податків, що перевіряються, проведення інвентаризації основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, готівки.
Згідно положень пункту 85.2 статті 85 ПК України, платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.
Згідно з пунктом 85.4 цієї правової норми при проведенні перевірок посадові (службові) особи контролюючого органу мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).
Відповідний запит на отримання копій документів повинен бути поданий посадовою (службовою) особою контролюючого органу не пізніше ніж за п`ять робочих днів до дати закінчення перевірки.
Відповідно до пункту 73.3 статті 73 ПК України, контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб`єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження.
Такий запит підписується керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу і повинен містити: 1) підстави для надіслання запиту відповідно до цього пункту, із зазначенням інформації, яка це підтверджує; 2) перелік інформації, яка запитується, та перелік документів, які пропонується надати; 3) печатку контролюючого органу.
Платники податків та інші суб`єкти інформаційних відносин зобов`язані подавати інформацію, визначену в запиті контролюючого органу, та її документальне підтвердження (крім проведення зустрічної звірки) протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту (якщо інше не передбачено цим Кодексом). У разі якщо запит складено з порушенням вимог, визначених абзацами 1 5 цього пункту, платник податків звільняється від обов`язку надавати відповідь на такий запит.
Водночас, як установлено судом за результатами огляду наданої відповідачем копії запиту про надання інформації від 23 жовтня 2021 року, він, усупереч вимогам пункту 73.3 статті 73 ПК України, не містить такої обов`язкової складової, як печатки контролюючого органу, а тому позивач відповідно до зазначеної правової норми не мав обов`язку надавати відповідь на такий запит.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 09 квітня 2019 року у справі № 804/5722/16, від 10 червня 2019 року у справі №804/5840/16, від 10 березня 2020 року у справі № 120/1378/19.
Тим часом, 29 жовтня 2021 року позивач надала відповідачу всю запитувану останнім та наявну у неї інформацію.
Однак, така не була врахована відповідачем під час прийняття спірного рішення.
Додаткового суд зауважує, що відповідач також не виконав вимоги пункту 85.4 статті 85 ПК України, а саме не пересвідчився у тому, що позивач отримала запит не пізніше ніж за п`ять робочих днів до дати закінчення перевірки.
Наведене, на переконання суду, свідчить про безпідставність та помилковість тверджень відповідача про ненадання позивачем документів, які підтверджують облік товарних запасів за місцем їх реалізації.
Відповідно до пункту 12 статті 3 Закону України № 265/95-ВР суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів, здійснювати продаж лише тих товарів (послуг), що відображені в такому обліку.
До суб`єктів господарювання, що здійснюють реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, та/або не надали під час проведення перевірки документи, які підтверджують облік товарів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті), за рішенням контролюючих органів застосовується фінансова санкція у розмірі подвійної вартості таких товарів, які не обліковані у встановленому порядку, за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Такі вимоги не поширюються на фізичних осіб підприємців, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість (крім тих, які здійснюють діяльність з реалізації технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, а також лікарських засобів та виробів медичного призначення, ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння) (стаття 20 Закону України № 265/95-ВР).
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-ХІV з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України № 996-ХІV).
Статті 1 цього Закону встановлює, що бухгалтерський облік процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень; господарська операція дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; зобов`язання заборгованість підприємства, що виникла внаслідок минулих подій і погашення якої в майбутньому, як очікується, приведе до зменшення ресурсів підприємства, що втілюють у собі економічні вигоди; первинний документ документ, який містить відомості про господарську операцію.
За визначенням частини 2 статті 3 Закону України № 996-ХІV бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Частиною 1 статі 9 Закону України № 996-ХІV передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Приписами пунктів 1.2, 2.1, 2.2, 2.15 Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24 травня 1995 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704 (далі Положення № 88) встановлено, що господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.
Первинні документи це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Господарські операції це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів. Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі первинні документи). Первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників.
Отже, до документів, що є підставою для оприбуткування (обліку) товару за місцем їх реалізації, належать первинні документи щодо походження (руху) товару, наприклад: накладні на внутрішнє переміщення товару, податкові та видаткові накладні.
Порушенням порядку ведення бухгалтерського обліку товару за місцем їх реалізації є, зокрема, відсутність у суб`єкта підприємницької діяльності первинних документів, які підтверджують рух таких товарів.
До позовної заяви ФОП ОСОБА_3 надала копії видаткових накладних на придбаний товар, а також під час розгляду справи у судовому засіданні судом оглянуто Книги надходження товарів №1 та №2, у яких зазначено весь придбаний позивачем товар за період з 08 вересня 2019 року по день перевірки.
Оскільки наведені вище положення Закону України № 996-ХІV та Положення №88 не є обов`язковими для позивача, який є фізичною особою підприємцем, а не юридичною особою, суд приходить до висновку, що позивач веде облік придбаного товару.
Додатково суд зауважує, що фінансова санкція, встановлена статтею 20 названого Закону, може бути застосована до суб`єкта господарювання лише у тому випадку, коли ця особа здійснює реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, визначеному Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку та/або якщо особа не надала під час проведення перевірки документи, які підтверджують облік товарів.
Сама по собі відсутність на момент перевірки контролюючим органом накладних за місцем реалізації чи зберігання товарів, за умови, що ці товари належним чином обліковані відповідно до Закону України № 996-ХІV та Положення №88, не є підставою для застосування до юридичної особи фінансової санкції, передбаченої статтею 20 Закону України №265/95-ВР.
Даний висновок також узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеній у постановах Верховного Суду України від 20 січня 2015 року у справі №21-275а14, від 16 квітня 2013 року у справі № 21-89а13, від 04 червня 2013 року у справі № 21-155а13, від 17 грудня 2013 року у справі № 21-442а13, Верховного Суду, викладеною у постановах від 07 серпня 2018 року у справі №825/10/17, від 30 січня 2018 року у справі №810/1148/17, від 07 серпня 2018 року у справі №825/10/17, від 24 квітня 2020 року у справі № 803/1676/16, від 11 червня 2020 року у справі №815/1322/16.
Верховний Суд в постанові від 05 березня 2019 року у справі № 806/2402/16 зазначив, що суд не погоджується з доводом податкового органу стосовно того, що санкція статті 20 Закону України №265/95-ВР застосовується також у випадку не ведення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації.
Доказів того, що позивач здійснила реалізацію товарів, які зазначені в Описі алкогольних напоїв, що знаходяться на місці здійснення господарської діяльності позивача за адресою: АДРЕСА_1 21 жовтня 2021 року, відповідач суду також не надав.
Надаючи оцінку правильності розрахунку штрафної санкції, застосованої спірним рішення, суд уважає за необхідне зазначити таке.
Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно статей 75 76 Кодексу адміністративного судочинства України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно частин 1 3 статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З метою поліпшення якості оформлення посадовими особами органів державної податкової служби матеріалів планових та позапланових перевірок за дотриманням суб`єктами господарювання порядку проведення розрахунків за товари (послуги), норм з регулювання обігу готівки, наявності торгових патентів та ліцензій наказом Державної податкової адміністрації України від 12 серпня 2008 року затверджено Методичні рекомендації щодо оформлення матеріалів перевірок за дотриманням суб`єктами господарювання порядку проведення розрахунків за товари (послуги), вимог з регулювання обігу готівки, наявності торгових патентів і ліцензій (далі Методичні рекомендації)
Відповідно до розділу 5 Методичних рекомендацій фактичні залишки запасів (товарно-матеріальних цінностей), визначені при обстеженні приміщень суб`єкта господарювання, під час перевірки відображаються у відомості про результати контролю за повнотою оприбуткування, реалізації та фактичні залишки запасів (товарно-матеріальних цінностей) (далі Відомість), форму якої наведено у додатку 3 до Методичних рекомендацій.
У Відомості зазначаються назва та код суб`єкта господарювання, адреса, назва й адреса господарського об`єкта, інформація про підставу проведення перевірки, дата та час початку і завершення перевірки, інформація про результати перевірки. Перед проведенням перевірки у матеріально відповідальної особи береться розписка щодо повноти оприбуткування, реалізації та фактичних залишків запасів (товарно-матеріальних цінностей), включення у товарні звіти всіх видаткових і прибуткових документів на цінності. Розписка є невід`ємною частиною Відомості.
При цьому, у ході судового розгляду справи відповідачем не надано Відомість, а також розписку, яка є невід`ємною частиною такої, щодо повноти оприбуткування, реалізації та фактичних залишків запасів (товарно-матеріальних цінностей), включення у товарні звіти всіх видаткових і прибуткових документів на цінності.
Суд також зауважує, що відповідно підпункту 20.1.9 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право вимагати під час проведення перевірок від платників податків, що перевіряються, проведення інвентаризації основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, готівки.
Таким чином, виявлення будь-якої нестачі товарів, може бути зроблено лише за результатами офіційної інвентаризації складу платника податків. Єдиним належним та допустимим доказом залишку чи нестачі товарно-матеріальних цінностей є акт інвентаризації.
Отже, вимога щодо проведення інвентаризації поширюється на усіх платників податків, в тому числі і фізичних осіб підприємців.
Окрім того, положення зазначеної правової норми вказують на те, що контролюючий орган наділений правом вимагати проведення інвентаризації під час здійснення ним відповідної перевірки саме з метою використання отриманих відомостей в межах цієї ж перевірки.
Тобто, проведення інвентаризації має здійснюватися саме платником, а контролюючий орган може лише вимагати її проведення.
При цьому, проведення платником податку на вимогу контролюючого органу під час проведення перевірки інвентаризації товару є єдиним встановленим законом засобом доказування.
Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 06 лютого 2020 року по справі №807/1556/17.
Відповідно до статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до пункту 2 названого Положення останнє застосовується юридичними особами, створеними відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також представництвами іноземних суб`єктів господарської діяльності.
Таким чином, цей нормативно-правовий акт не поширює свою дію на фізичних осіб підприємців, при цьому інші нормативні вказівки щодо порядку організації, строків, вимог до документального оформлення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей для фізичних осіб підприємців у чинному законодавстві відсутні.
Утім, ураховуючи обов`язок платника податків провести таку інвентаризацію на вимогу контролюючого органу, суд уважає за можливе використання фізичною особою підприємцем приписів Положення №879 для проведення та оформлення результатів відповідної інвентаризації.
Що також відповідає правовій позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 06 лютого 2020 року по справі №807/1556/17.
Абзацом 6 пункту 7 Положення №879 встановлено, що проведення інвентаризації є обов`язковим, зокрема, на підставі належним чином оформленого документа органу, який відповідно до закону має право вимагати проведення такої інвентаризації. Інвентаризація має розпочатися в термін та в обсязі, зазначених у належним чином оформленому документі цього органу, але не раніше дня отримання підприємством відповідного документа.
Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Положення №879 для проведення інвентаризації на підприємстві розпорядчим документом керівника підприємства створюється інвентаризаційна комісія з представників апарату управління підприємства, бухгалтерської служби (представників аудиторської фірми, централізованої бухгалтерії, суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи, яка здійснює ведення бухгалтерського обліку на підприємстві на договірних засадах) та досвідчених працівників підприємства, які знають об`єкт інвентаризації, ціни та первинний облік (інженери, технологи, механіки, виконавці робіт, товарознавці, економісти, бухгалтери). Інвентаризаційну комісію очолює керівник підприємства (його заступник) або керівник структурного підрозділу підприємства, уповноважений керівником підприємства.
Пункт 18 розділу ІІ Положення №879 передбачає, що інвентаризаційні описи (акти інвентаризації) підписуються всіма членами інвентаризаційної комісії (робочої інвентаризаційної комісії) та матеріально відповідальними особами.
Суд зазначає, що з урахуванням вищенаведених правових норм, контролюючий орган не скористався своїм правом вимоги провести позивачем під час перевірки інвентаризацію основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, готівки, що є єдиним встановленим законом засобом доказування нестачі чи наявності товарів у платника податку.
Посилання представника відповідача на те, що у запиті від 23 жовтня 2021 року містилась вимога надати акти інвентаризації алкогольних напоїв (за наявності), на обґрунтування виконання наведених вище положень нормативно-правових актів, суд до уваги не приймає, оскільки така не містить інформації про надання акта інвентаризації станом на час проведення перевірки, а тому витребувані контролюючим органом акти інвентаризації, складені до початку перевірки, не можуть бути використані на підтвердження правильності визначення суми штрафної санкції.
Такий висновок узгоджується з позицією Сьомого апеляційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 22 липня 2021 року у справі №600/632/21-а.
Відтак, позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Згідно приписів статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, сплачений позивачем судовий збір підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області та Державної податкової служби України.
Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 90, 139, 242-246, 255, 262, 263, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Позов Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 задовольнити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області на користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис