Справа № 320/7728/21
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2022-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2022 року № 320/7728/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щавінського В.Р., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України про визнання протиправними дій, стягнення заборгованості та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України, у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України (ЄДРПОУ: НОМЕР_5) щодо затримки виплати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України (ЄДРПОУ: НОМЕР_5) щодо затримки виплати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) заборгованості з грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 2 585,12 грн.;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ; НОМЕР_5) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) суму заборгованості з грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі - 2 585,12 грн.;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України (ЄДРПОУ: НОМЕР_5) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за період з 29.02.2020 по 09.04.2021 включно у розмірі 164 279,78 грн. (сто шістдесят чотири тисячі двісті сімдесят дев`ять гривень 78 копійок).

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_4, однак при звільненні та виключенні зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення, відповідачем не виплачено вчасно компенсацію вартості за неотримане речове майно у сумі 15713,61 грн., а виплачено лише 09.04.2021 у сумі 13128,49 грн.. Позивач переконаний, що відповідачем протиправно утримано 18% податку з доходів з фізичних осіб та 1,5 % військового збору. Також, вважає, що він має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати. Вважає, що розмір середнього заробіток, який підлягає виплаті, становить 164279,78 грн.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.07.2021 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

До суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти позовних вимог та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки Військова частина НОМЕР_4 є розпорядником бюджетних коштів, яка здійснює видатки та платежі тільки в межах відповідних асигнувань, встановлених на поточний рік. Також зазначив, що заявлена позивачем сума середнього заробітку є неспівмірною по відношенню до суми, з якої нібито прострочена виплата в день звільнення. Вважає, що до спірних правовідносин про стягнення середнього заробітку слід застосовувати тримісячний строк звернення до суду. Також відповідач просить закрити провадження у справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_2 . Він проходив службу у Збройних силах України у Військовій частині НОМЕР_4, має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 20.12.2018.

Згідно з наказу командира Військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України від 28.02.2020 №60, солдата ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та направлено для взяття на облік до Уманського РВК Черкаської області.

16.03.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про видачу довідки про вартість речового майна, що належить йому до видачі, а також просив здійснити нарахування та виплату компенсації за неотримане речове майно. За умов ненарахування та невиплати компенсації за неотримане речове майно просив провести нарахування та здійснити відповідні виплати.

Згідно з Довідкою №49 від 24.04.2020 про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 , сума до виплати становить 15713,61 грн.

Згідно з Довідкою №71 від 25.03.2021 про нараховане та виплачене грошове забезпечення підтверджено, що ОСОБА_1 виплачено щомісячне грошове забезпечення у сумі 407336,03 грн., одноразові додаткові види грошового забезпечення - 102351,58 грн. та індексацію грошового забезпечення - 2426,78 грн.

Не погоджуючись з діями відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдину систему їх соціального та правового захисту визначаються Законом України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII).

За змістом норми ч. 1 ст. 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Абзацом 2 ч. 1 ст. 9-1 Закону №2011-XII визначено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування. Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. З ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з пунктом 15 розділу III Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.06.2017 №475, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.06.2017 за №797/30665 (далі - Інструкція №475; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку, отримують грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно відповідно до затвердженого Порядку №178.

Пунктами 2, З вказаного Порядку, встановлено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі, зокрема звільнення з військової служби.

Відповідно до п. 4 Порядку №178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їхньою заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), в якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, ш;о належить до видачі, оригінал якої додається до відомості ш;одо виплати грошової компенсації.

Приписами п. 5 Порядку №178 передбачено, що довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини, виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки. Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 01 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Згідно з абз. 1 та 3 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових кoмicapiaтів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Зі змісту положень Інструкції №232 вбачається, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.

Такі гарантії щодо забезпечення військовослужбовців доречно порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме п. 3 ч. 1 ст. 29 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.

Слід зазначити, що речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців) та інвентарним майном, яке є власністю військової частини та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення бойового чергування, варти тощо. Лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації.

Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.

Суд звертає увагу, що правову природу компенсації за неотримане речове майно слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.

Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Вказаний висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27.01.2021 у справі №340/680/20.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідач зазначив, що військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди, однак матеріали справи не містять доказів оскарження звільнення позивача, а відтак станом на момент прийняття наказу погодив з ним усіх необхідних розрахунків.

Суд відхиляє твердження відповідача про погодження позивачем проведення з ним усіх необхідних розрахунків, так як ним не оскаржувалося звільнення та/або наказ про виключення із списків особового складу, з огляду на таке.

Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

З аналізу викладеного слідує, що при звільненні з військової служби та виключенню зі списків особового складу військової частини із військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок.

Виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, без проведення остаточного з ним розрахунку, можливе лише за його письмовою згодою.

Відтак, вказаними нормами визначено право військовослужбовця у разі звільнення з військової служби на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.

При цьому, суд зазначає, що застосовування в п. 3 Порядку №178 словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не наприклад «при звільненні з військової служби», дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу.

Таким чином, військовослужбовці після звільнення з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

На підтвердження зазначеного свідчить і те, що в пункті 4 Порядку №178 передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме шляхом подання рапорту як особливої форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності або шляхом подання заяви як звернення громадянина із проханням про сприяння в реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №803/756/17, від 17.01.2019 у справі №822/2309/17, від 29.08.2019 у справі №2040/7697/18.

Тобто, для реалізації свого права на отримання грошової компенсації за речове майно при звільненні, позивач зобов`язаний звернутись до відповідача із заявою (рапортом), в якому висловити своє відповідне бажання.

Саме з фактом волевиявлення позивачем способу компенсації (отримати майно чи грошові кошти) пов`язаний обов`язок відповідача здійснити розрахунок при звільненні.

Судом встановлено, що Військовою частиною НОМЕР_4 видано довідку про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 на загальну суму 15713,61 грн.

При цьому, позивач у позовній заяві зазначає, що при проведенні остаточного розрахунку при його звільненні з військової служби, виключенні його зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, виплату грошової компенсації за неотримане речове майно не проведено.

Так, 16.03.2021 позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_4 із заявою від 16.03.2021, в якій просив виплатити компенсацію за речове забезпечення.

З матеріалів справи вбачається, та не заперечується відповідачем, що 09.04.2021 на банківську карту позивача нараховано грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 13128,49 грн.

З матеріалів справи вбачається, що зважаючи на звернення позивача з відповідним рапортом (заявою), грошова компенсація за неотримане речове майно позивачеві виплачена лише 09.04.2021.

Також суд повторно зауважує, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті З Порядку №178 словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не, наприклад, «при звільненні з військової служби», дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу). Відтак, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Вказане підтверджується з позицією Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, висловленою у постанові від 03.10.2018 у справі №803/756/17.

Щодо твердження позивача, що при виплаті компенсації вартості за неотримане речове майно відповідач не повинен утримувати 18% податку з доходів фізичних осіб та 1,5% військового збору, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Підставою для звернення до суду є твердження позивача про утримання відповідачем при виплаті грошової компенсації за недоотримане речове майно 18% податку з доходу фізичних осіб у розмірі 2396,99 грн. та 1,5% військового збору у розмірі 188,13 грн., всього 2585,12 грн.

В силу вищенаведених положень ст. 77 КАС України спростування правомірності вимог позивача віднесено до обов`язків відповідача.

Водночас, суд звертає увагу, що відзиві представник відповідача не спростовує утримання з позивача 18% податку з доходу фізичних осіб та 1,5% військового збору, так як і не надає жодних пояснень стосовно правомірності такого утримання.

При цьому, військова частина вказує, що виплатити грошову компенсацію за неотримане позивачем речове майно при звільненні відповідач не мав можливості у зв`язку з відсутністю фінансування.

Водночас, суд зазначає, що вказане не стосується предмету спору, оскільки відповідачем підтверджено право позивача на виплату грошовою компенсації вартості за неотримане речове майно, здійснивши виплату 09.04.2021 у розмірі 13128,49 грн.

Отже, в межах даної справи, не розглядається право позивача на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Оскільки відповідачем не надано жодних пояснень стосовно правомірно утримання з позивача 2585,12 грн., суд може кваліфікувати як визнання позовних вимоги в цій частині.

Суд зауважує, що утримавши з належних позивачу до виплати сум грошової компенсації за неотримане речове майно податок з доходів фізичних осіб та військового збору, відповідач фактично позбавив його частини цієї грошової компенсації, що не узгоджується з підходом законодавця до оподаткування доходів військовослужбовців (пункт 168.5. статті 168 Податкового кодексу України).

Отже, утримання відповідачем податків з нарахованої позивачу суми грошової компенсації за неотримане речове майно є неправомірним.

Вказаний висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленим у постановах від 30.04.2020 у справі №813/4138/17, від 22.04.2020 у справі №820/611/17 та від 29.07.2020 у справі №814/142/17.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне задовольнити вимогу позивача про визнання протиправної бездіяльності Військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України щодо невиплати належної ОСОБА_1 при звільненні з військової служби грошової компенсації за недоотримане речове майно суми податку з доходів фізичних осіб та військового збору.

За таких обставини, підлягає задоволенню вимога позивача про зобов`язання Військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 утримані з грошової компенсації за недоотримане речове майно суми податку з доходу фізичних осіб та військового збору в розмірі 2585,12 грн.

Суд відхиляє доводи відповідача про застосування трьохмісячного строку звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку, з огляду на таке.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічною службою є, зокрема, військова служба.

Спірні правовідносини виникли у зв?язку з невиплатою позивачу у день звільнення з військової служби грошової компенсації вартості речового майна, яким він не був забезпечений під час проходження військової служби.

Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб?єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів. Включення грошової компенсації вартості за неотримане речове майно до складу належних звільненому військовослужбовцю сум у розумінні приписів статті 116 КЗпП України та необхідність застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності в разі невиплати такої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини підтверджено сталою судовою практикою розгляду цієї категорії адміністративних справ (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, постанова Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19).

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п?ятою статті 122 КАС України.

Водночас, ч. 1 ст. 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Проте, відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.

Отже, встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Позивач вважає, що не виплата йому грошової компенсації за неотримане речове майно у повному розмірі, зумовлює нездійснення повного розрахунку при звільненні, що є підставою для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку.

Суд бере до уваги те, що у п. 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку».

Як роз`яснив Верховний Суд України у постанові Пленуму від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду в постанові в справі №810/451/17 зазначила, що за змістом частини першої ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Відтак, оскільки судом встановлено, що відповідачем не виплачено позивачу компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 2585,12 та на момент розгляду цієї справи з позивачем не проведено остаточного розрахунку, то вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на цей час є передчасною.

Крім того, на час розгляду справи відсутні підстави вважати, що відповідачем при виплаті позивачу вихідної допомоги за цим рішенням суду не буде виплачено середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а тому права позивача в цій частині не є порушеними.

При цьому, позивач зможе захистити своє порушене право шляхом подання відповідного позову до адміністративного суду після проведення відповідачем з ним остаточного розрахунку, а саме виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмір 2585,12 грн.

Відповідно до статей 9, 77 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірність своєї бездіяльності, належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача, не надав, а позивач в свою чергу навів законні й обґрунтовані підстави для нарахування та виплати йому грошової компенсації за неотримане речове майно.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог частково та вважає їх такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Під час звернення з даним позовом до суду, позивач судовий збір не сплачував на підставі ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір". Таким чином, судовий збір за рахунок відповідача на користь позивача відшкодуванню не підлягає.

Керуючись статтями 9,14, 72-78, 90,139,143, 242-246, 251, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України (ЄДРПОУ: НОМЕР_5) щодо затримки виплати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

3. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України (ЄДРПОУ: НОМЕР_5) щодо затримки виплати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) заборгованості з грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 2585 (дві тисячі п`ятсот вісімдесят п`ять) грн. 12 коп.

4. Зобов`зати Військову частину НОМЕР_4 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ; НОМЕР_5) виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) суму заборгованості з грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі - 2585 (дві тисячі п`ятсот вісімдесят п`ять) грн. 12 коп.

5. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Щавінський В.Р.