Справа № 161/10675/22
Суддя: Кирилюк В. Ф.
Дата ухвалення: 2022-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/161/242/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2022 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Кирилюк В.Ф.,

за участю секретаря судового засідання Шолом С.І.,

представника позивача Паш`яна Д.Р.,

відповідача Кючюка Д.,

представника відповідача Бортнік О.О.,

перекладача Бірава О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку адміністративну справу за позовом Управління Державної міграційної служби України у Волинській області до громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 про примусове видворення та затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України,

В С Т А Н О В И В:

09 серпня 2022 року на адресу суду надійшов вказаний позов.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 10 червня 2022 року співробітниками Святошинського УП ГУНП у м. Києві виявлений відповідач, який знаходиться на території України з порушенням Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Особу відповідача, як громадянина Турецької Республіки, було встановлено та перевірено за паспортними документами. Того ж дня Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області прийнято рішення про примусове повернення відповідача до країни походження або третьої країни. Вказане рішення було доведено відповідачу в присутності перекладача, під розписку. Строк його виконання становив до 20 червня 2022 року. Також відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП.

Позивач зазначає, що відповідач добровільно рішення про примусове повернення не виконав. 08 серпня 2022 року його було повторно виявлено та затримано на території Волинської області працівниками УДМС України у Волинській області.

Посилаючись на вищевикладене, а саме відсутність у відповідача правових підстав для перебування на території України, а також невиконання ним рішення про примусове повернення, на підставі ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» позивач просить суд:

1) видворити відповідача за межі території України;

2) затримати відповідача на строк до шести місяців з метою забезпечення примусового видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав. Суду пояснив, що особа відповідача ідентифікована і сумнівів в органу ДМС не викликає. Відповідач є саме громадянином Турецької Республіки, що встановлено за результатом наданих ним паспортних документів. Одночасно позиція позивача полягає в тому, що на відповідача не поширюється дія Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Турецької Республіки про реадмісію осіб, на підставі п.4 ст.6 цієї Угоди. Крім того позивач вказує, що наразі відсутня інструкція та протокол стосовно практичного виконання умов угоди, а також орган, який має виконувати цей міжнародний договір.

Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги заперечили. Вказали, що відповідач проживає на території України значний час, має сім`ю та бізнес. Також мав посвідку на проживання, яку прострочив у зв`язку із введенням на території України воєнного стану.

Заслухавши пояснення присутніх учасників справи, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідач є громадянином Турецької Республіки. Вказане підтверджується як його внутрішнім посвідченням особи громадянина Турецької Республіки № НОМЕР_1 , так і паспортом для виїзду за кордон НОМЕР_2 . Позивачем не ставиться під сумнів особа відповідача та приналежність його саме до громадянства Турецької Республіки (а.с.10-11).

Також, як зазначає позивач, відповідач мав посвідку на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_3 , орган видачі 6301, терміном дії до 23 жовтня 2021 року.

Рішенням Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 10 червня 2022 року вирішено примусово повернути відповідача до країни походження або третьої країни. Зобов`язано його покинути територію України до 20 червня 2022 року. Заборонено в`їзд на територію України на 3 роки, а саме до 10 червня 2025 року (а.с.5).

Вказане рішення вручено відповідачу під розписку в присутності перекладача 10 червня 2022 року (а.с.6).

Постановою Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 10 червня 2022 року серії ПН МКМ №010786, відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.203 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5 100,00 грн. (а.с.16).

З матеріалів справи слідує, що рішення про примусове повернення відповідач не виконав, у зв`язку з чим 08 серпня 2022 року він був повторно затриманий на території м. Луцька співробітниками УДМС України у Волинській області (а.с.22).

З пояснень представника позивача слідує, що процедура реадмісії до відповідача не застосовувалася, а сам позивач наполягає саме на видворенні відповідача в загальному порядку.

Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Одночасно, у частині першій статті 29 цього Закону визначено, що передача з України або прийняття в Україну іноземця або особи без громадянства здійснюється відповідно до міжнародного договору про реадмісію.

Верховний Суд у своїх правових позиціях неодноразово наголошував на тому, що іноземці, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають реадмісії, у разі наявності відповідного міжнародного договору про реадмісію, що в свою чергу виключає можливість застосування до них процедури примусового видворення, а відповідно й затримання з метою поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні для ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України.

Такий висновок відображений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 листопада 2020 року №743/859/20, від 08 лютого 2019 року № 308/8109/17.

Застосовуючи вищенаведену правову позицію до цієї справи суд зауважує, що між Україною та Турецькою Республікою, громадянином якої є відповідач, укладений міжнародний договір про реадмісію, а саме Угода між Кабінетом Міністрів України та Урядом Турецької Республіки про реадмісію осіб, яка ратифікована Законом України від 24.07.2006 № 27-V (далі Угода).

У статті 1 вказаної Угоди сторони визначили, що для її цілей "Іноземець" означає особу, яка не перебуває у громадянстві держав Договірних Сторін і є громадянином (підданим) третіх держав. "Особа без громадянства" означає особу, яка не визнається будь-якою державою відповідно до її законодавства як її громадянин.

Пунктом 1 статті 3 Угоди передбачено, що кожна Договірна Сторона на запит іншої Договірної Сторони без особливих формальностей здійснюватиме реадмісію осіб, які не виконують або припинили виконувати діючі умови для в`їзду або перебування на території держави запитуючої Договірної Сторони, якщо доведено або є дійсні підстави вважати, що ці особи мають громадянство держави запитуваної Договірної Сторони.

Отже, оскільки відповідач є громадянином Турецької Республіки та припинив виконувати умови перебування на території України (закінчився строк дії посвідки на проживання), до нього у зв`язку з цим можуть бути застосовані виключно заходи реадмісії, передбачені Угодою, а не процедура примусового видворення за межі території України.

При цьому суд відхиляє посилання представника позивача на положення пункту 4 статті 6 Угоди, оскільки вони стосуються реадмісії іноземців та осіб без громадянства, якими, в розумінні статті 1 Угоди, не є громадяни договірних сторін. Для громадян договірних сторін діють правила, передбачені статтею 3 цієї ж Угоди, і відповідач за всіма критеріями відноситься до особи, на яку поширюється дія Угоди, як громадянина договірних сторін.

Також суд відхиляє доводи представника позивача про те, що до Угоди відсутні інструкції та протоколи стосовно її виконання, оскільки за текстом Угоди будь-яких додаткових формальностей та імплементацій для початку її практичної реалізації не передбачено. Угодою навіть затверджені форми відповідних документів (запит, рапорт про реадмісію тощо).

До того ж Верховний Суд у постанові від 20 грудня 2019 року №308/3730/17 зазначив, що ані Конституція України, ані Віденська конвенція 1969 року не пов`язують чинність міжнародного договору з його імплементацією або будь-якими діями на його виконання. Договір стає чинним після надання згоди на нього Верховною Радою України шляхом ратифікації, а тому факт неукладення виконавчого протоколу до нього не може вважатися перешкодою для виконання цього міжнародного договору.

В розглядуваному випадку Угода належним чином ратифікована Законом України від 24 липня 2006 року №27-V, набрала чинності для України з 19 листопада 2008 року (лист МЗС України від 07 листопада 2008 року №72/14-612/1-3403), а отже обов`язкова для виконання на всій території України, в тому числі і позивачем.

Позивач не надав суду доказів того, що ним виконані положення Угоди, а саме стосовно відповідача була розпочата процедура реадмісії та він ухиляється від неї.

Підсумовуючи вищевикладене, оскільки до відповідача, як громадянина Турецької Республіки, всупереч чинному міжнародному договору між Україною та Турецькою Республікою, не була застосована процедура реадмісії, позивач обґрунтовував свої позовні вимоги посилаючись саме на необхідність видворення відповідача, а не здійснення його реадмісії, враховуючи, що позовних вимог передбачених абз.7 п.3 ч.1 ст.20, п.13 ч.2 ст.245, п.2 ч.1 ст.289 КАС України щодо затримання особи з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію позивачем також не заявлялося, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Зважаючи на те, що суд відмовив у задоволенні позовних вимог, а стосовно відповідача відсутні передумови, передбачені ч.18 ст.289 КАС України щодо продовження утримання, адже він ідентифікований та має необхідні дійсні документи для виїзду з України (посвідчення особи громадянина Турецької Республіки), суд дійшов висновку, що його слід звільнити з під утримання в залі суду, що відповідатиме положенням ст.29 Конституції України.

Можливість перетину кордону між Україною та Турецькою Республікою саме за внутрішнім посвідченням особи, а не лише за паспортом для виїзду за кордон, прямо передбачена Угодою між Кабінетом Міністрів України та Урядом Турецької Республіки про внесення змін до Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Турецької Республіки про умови взаємних поїздок громадян, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України № 338 від 17 травня 2017 року та набрала чинності з 01 червня 2017 року.

Керуючись ст.289 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позовних вимог.

Звільнити громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з під утримання в залі суду негайно.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачем у справі є Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, м. Луцьк, вул. Градний Узвіз, 4, .

Відповідачем у справі є ОСОБА_2 , громадянин Турецької Республіки, ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , паспорт громадянина Турецької Республіки № НОМЕР_1 .

Повне судове рішення складено, підписано та проголошено 10 серпня 2022 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.Ф. Кирилюк