Справа № 300/198/22
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2022-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2022 рокуЛьвівСправа № 300/198/22 пров. № А/857/7075/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 березня 2022 року, ухвалене суддею Тимощуком О.Л. у м. Івано-Франківську у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у справі № 300/198/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Івано-Франківської районної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

09 січня 2022 року позивач - ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача - Управління соціального захисту населення Івано-Франківської районної державної адміністрації, у якому просила визнати протиправними дії щодо не доведення до відома про прийняте рішення щодо непризначення житлової субсидії в паперовому вигляді із врученням відповідного повідомлення під особистий підпис та зазначенням причин відмови і порядку оскарження прийнятого рішення; визнати протиправним та скасувати рішення від 29.06.2021 про непризначення з 01.05.2021 житлової субсидії; призначити з 01.05.2021 по 30.04.2022 житлову субсидію.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 березня 2022 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Івано-Франківської районної державної адміністрації щодо неінформування ОСОБА_1 про прийняте 29.06.2021 рішення про непризначення з 01.05.2021 житлової субсидії, в паперовому вигляді з врученням відповідного повідомлення під особистий підпис із зазначенням причин відмови і порядку оскарження прийнятого рішення.

Визнано протиправним та скасовано рішення Управління соціального захисту населення Івано-Франківської районної державної адміністрації від 29.06.2021 про непризначення ОСОБА_1 з 01.05.2021 житлової субсидії.

Зобов`язано Управління соціального захисту населення Івано-Франківської районної державної адміністрації повторно розглянути питання призначення ОСОБА_1 житлової субсидії з 01.05.2021 по 30.04.2022, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині рішення.

У задоволенні решти вимог позовної заяви відмовлено.

Здійснено розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, позивач оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Позивач просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводять до обрання судом неналежного способу захисту порушеного права на призначення субсидії та до здійснення судом невірного розподілу судових витрат. Водночас апеляційна скарга містить заперечення на ухвалу суду першої інстанції від 13 січня 2022 року про часткове задоволення клопотання про звільнення від сплати судового збору й відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення.

Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористались, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, судом ОСОБА_1 зареєстрована фізичною особою-підприємцем та, зокрема, у період з 01.12.2020 по 31.05.2021 перебувала на податковому обліку як платник єдиного податку першої групи, що підтверджується листом Головного управління ДПС в Івано-Франківській області від 26.01.2022 №817/5/09-19-24-10 (а.с.33).

Позивач 10.12.2021 звернулася до УСЗН Івано-Франківської районної державної адміністрації з вимогою, в якій повідомила, що після зарахування за квітень 2021 року субсидії, в подальшому з невідомих їй причин, субсидія не надходила, а також не надходило повідомлення про дострокове припинення з травня 2021 року субсидії, тому просила копію рішення про припинення надання з травня 2021 житлової субсидії надіслати на електронну та поштову адресу (а.с.7).

У подальшому позивач дізналася, що УСЗН Івано-Франківської районної державної адміністрації прийнято рішення від 29.06.2021, яким ОСОБА_1 не призначено житлову субсидію з 01.05.2021 з підстав несплати ЄСВ протягом трьох місяців (а.с.6).

ОСОБА_1 вважаючи рішення Управління соціального захисту населення Івано-Франківської районної державної адміністрації від 29.06.2021 про непризначення з 01.05.2021 житлової субсидії та бездіяльність відповідача щодо не доведення до відома у належний спосіб цього рішення протиправними, звернулась до суду за захистом свого порушеного права.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з тог, що з огляду на підстави відмови у призначенні пенсії та відсутність у позивача обов`язку у період з 01.12.2020 по 31.05.2021 сплачувати ЄСВ як особою-підприємцем, що обрала спрощену систему оподаткування і належить до першої групи платників єдиного податку, рішення Управління соціального захисту населення Івано-Франківської районної державної адміністрації від 29.06.2021 про непризначення ОСОБА_1 з 01.05.2021 житлової субсидії є протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Також суд дійшов висновку, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, не проінформувавши позивача про прийняте рішення у визначений пунктом 62 Положення про порядок призначення житлових субсидій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.1995 №848, спосіб. Водночас суд вказав, що повноваження стосовно призначення чи відновлення нарахування та виплати житлової субсидії для відшкодування витрат на оплату жтлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива є винятковою компетенцією відповідача і суд, як орган, що розглядає публічно-правових спір, не повинен і не може втручатись у здійснення державним органом дискреційних повноважень.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулює Закон України від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4 цього Закону до повноважень Кабінету Міністрів України належить, зокрема, встановлення порядку надання пільг та житлових субсидій населенню в частині забезпечення надання житлових субсидій як частки вартості житлово-комунальних послуг, у тому числі їх виплати у грошовій формі.

Отже, з аналізу наведених норм спеціального Закону, яким врегульовано правові відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг, вбачається, що єдиним органом який може визначати умови призначення та порядок надання громадянам житлових субсидій є Кабінет Міністрів України.

Механізм використання коштів, передбачених у державному бюджеті Мінсоцполітики для виплати пільг і житлових субсидій громадянам на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу у грошовій формі, умови призначення та порядок надання громадянам таких житлових субсидій визначені Положенням про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України «Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива» від 21 жовтня 1995 року № 848 (далі - Положення № 848).

В розумінні пункту 3 Положення № 848 житлова субсидія є безповоротною адресною державною соціальною допомогою мешканцям домогосподарств, що проживають в житлових приміщеннях (будинках) і не можуть самотужки платити за житлово-комунальні послуги, оплачувати витрати на управління багатоквартирним будинком, витрати на комунальні послуги, витрати на придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива в такому будинку.

Перелік підстав відмови у призначенні субсидії визначено пунктом 14 Положення №848 та є вичерпним.

В даному випадку підставою для відмови у призначенні субсидії з 01.05.2021 у оскаржуваному рішенні Управлінням соціального захисту населення Івано-Франківської районної державної адміністрації зазначено несплату ОСОБА_1 ЄСВ протягом трьох місяців, що відповідає передбаченій пп.3 п. 14 Положення №848: житлова субсидія не призначається (у тому числі на наступний період), зокрема, якщо у складі домогосподарства або у складі сім`ї члена домогосподарства є особи, які досягли 18-річного віку станом на початок періоду, за який враховуються доходи для призначення житлової субсидії (далі - особи, доходи яких враховуються під час призначення житлової субсидії), і в цьому періоді ними або за них не сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі, не меншому від мінімального, сумарно протягом трьох місяців у періоді, за який враховуються доходи для призначення житлової субсидії (крім військовослужбовців, а також осіб, стосовно яких наявна заборгованість роботодавця із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, або осіб, які відповідно до законодавства звільнені від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування).

Так, правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (надалі, також - Закон №2464-VI).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закон №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 1 частини 2 статті 6 Закону №2464-VI передбачено, що платник єдиного внеску зобов`язаний, серед іншого, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску.

Разом з цим, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо соціальної підтримки платників податків на період здійснення обмежувальних протиепідемічних заходів, запроваджених з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 04.12.2020 №1072-IX, який набрав чинності 10.12.2020, внесено зміни у розділ VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", якими пункт 9-10 доповнено підпунктом 9-10.1 такого змісту:

"9-10.1. Тимчасово звільняються від нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску фізичні особи - підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування і належать до першої групи платників єдиного податку, в частині сум, що підлягають нарахуванню, обчисленню та сплаті такими особами за періоди з 1 по 31 грудня 2020 року, з 1 по 31 січня, з 1 по 28 лютого, з 1 по 31 березня, з 1 по 30 квітня та з 1 по 31 травня 2021 року за себе.

Такі особи можуть прийняти рішення про нарахування, обчислення та сплату єдиного внеску за зазначені в абзаці першому цього підпункту періоди в розмірах та порядку, визначених цим Законом. У такому разі інформація про сплачені суми зазначається у звітності про нарахування єдиного внеску за звітний період, визначений для таких осіб цим Законом".

Відповідно до пункту 291.2 статті 291 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Пунктом 291.4 статті 291 Податкового кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, поділяються на чотири групи платників єдиного податку та визначено, зокрема, що до першої група належать фізичні особи - підприємці, які не використовують працю найманих осіб, здійснюють виключно роздрібний продаж товарів з торговельних місць на ринках та/або провадять господарську діяльність з надання побутових послуг населенню і обсяг доходу яких протягом календарного року не перевищує 167 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Таким чином, у період з 01.12.2020 по 31.05.2021 фізичні особи - підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування і належать до першої групи платників єдиного податку були тимчасово звільненні від обов`язку щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску за себе.

Зі змісту листа Головного управління ДПС в Івано-Франківській області від 26.01.2022 №817/5/09-19-24-10, скерованого на виконання ухвали суду першої інстанції від 13 січня 2022 року, ОСОБА_1 зареєстрована фізичною особою-підприємцем та у період з 01.12.2020 по 31.05.2021 перебувала на податковому обліку як платник єдиного податку першої групи.

Оскільки, позивач як платник єдиного податку першої групи у період з 01.12.2020 по 31.05.2021 була звільнена від сплати єдиного внеску на підставі підпункту 9-10.1 пункту 9-10 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2464-VI, рішення УСЗН Івано-Франківської районної державної адміністрації рішення від 29.06.2021, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні житлової субсидію на період з 01.05.2021 по 30.04.2022 з підстав несплати єдиного соціального внеску за період, у якому в позивачки був відсутній обов`язок щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску за себе, є очевидно протиправним, що має наслідком його скасування.

Що стосується способу захисту прав позивача, суд апеляційної інстанції виходить з того, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України).

Ця мета кореспондується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути ефективним як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути ефективним в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі «Джорджевич проти Хорватії», п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі «Ван Остервійк проти Бельгії», п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що ефективний засіб правового захисту у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції (постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16 СМ, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12 ).

З огляду на необхідність обрання найбільш ефективного способу захисту порушеного права, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, обрати спосіб захисту прав особи у сфері публічно- правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, що не суперечит закону і забезпечує ефективний захист таких прав.

У випадку коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи зробити ту чи іншу дію суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання вчинити дії після скасування його адміністративного акту.

Управлінням соціального захисту населення Івано-Франківської районної державної адміністрації окрім несплати позивачем протягом 3-х місяців ЄСВ не вказано на існування будь-яких інших передбачених пунктом 14 Положення №848 об`єктивних та законних підстав для відмови у призначенні житлової субсидії.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Деякі питання призначення житлових субсидій» від 19.05.2021 №505, пунктом 2 якої установлено, що розгляд питань щодо призначення житлової субсидії на наступний період домогосподарствам, які отримували житлову субсидію в опалювальному сезоні 2020-2021 років, проводиться без звернень громадян, крім визначених випадків.

Пунктом 5 цієї постанови встановлено, що вона набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 1 травня 2021 року.

Таким чином, з 1 травня 2021 вирішення органом соціального захисту населення питань щодо призначення житлової субсидії домогосподарствам, які отримували житлову субсидію в опалювальному сезоні 2020-2021 років на наступний період з 1 травня 2021 року по 30 квітня 2022 року проводиться без звернень громадян.

Отже, враховуючи зазначене вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку висновку, що ефективним способом захисту порушеного права є визначення відповідачу зобов`язання призначити ОСОБА_1 житлову субсидію з 01.05.2021 по 30 квітня 2022 року.

Обрана судом форма захисту порушених прав у даному випадку не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача та є належним способом захисту порушених прав позивача.

За усталеною судовою практикою дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980р. на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова може .

Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі Hasan and Chaush v. Bulgaria № 30985/96).

Наведені обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, що має наслідком скасування рішення суду в цій частині.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції не виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин не вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню у відповідній частині.

Згідно з ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Питання розподілу судових витрат регламентоване статтею 139 КАС України, частина 6 якої вказує, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративну справу на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилами ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, зокрема, враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору (п.1, п.2 ч.9 ст.139 КАС України).

Відповідно до ст.322 КАС України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки документально підтвердженими судовими витратами скаржника є сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги, розмір якого є обгрунтованим та пропорційним до предмета спору у сумі 1488,60 грн, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що такі підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції враховано, що ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2022 року позивачу відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення, а тому належний до сплати судовий збір за подання позовної заяви ОСОБА_1 за нормами ст. 139 КАС України підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в строки, встановлені статтею 309 КАС України.

Керуючись статтями 242, 308, 309, 311, 315, 317, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 березня 2022 року у справі №300/198/22 в частині зобов`язання Управління соціального захисту населення Івано-Франківської районної державної адміністрації повторно розглянути питання призначення ОСОБА_1 житлової субсидії з 01.05.2021 по 30.04.2022, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині рішення скасувати та прийняти нову постанову в цій частині.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Івано-Франківської районної державної адміністрації призначити ОСОБА_1 як власнику домогосподарства житлову субсидію на період з 01.05.2021 по 30.04.2022, про що повідомити ОСОБА_1 відповідно до п.62 Положення про порядок призначення житлових субсидій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.1995 №848 (в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 14.08.2019 №807).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Івано-Франківської районної державної адміністрації () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 1488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) грн 60 коп. сплаченого судового збору.

Стягнути з Управління соціального захисту населення Івано-Франківської районної державної адміністрації () до спеціального фонду Державного бюджету України на рахунок Державної судової адміністрації України (отримувач коштів ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, , банк отримувача Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача UA0026001, код класифікації доходів бюджету 22030106) судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн 40 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний