Справа № 520/11698/19
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2022-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 520/11698/19

адміністративне провадження № К/9901/20988/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Юрченко В.П.,

суддів: Васильєвої І.А., Гончарової І.А.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22 січня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 5 травня 2020 року у справі №520/11698/19 за позовом ОСОБА_1 до Харківської митниці ДФС про визнання протиправними дії та зобов`язання утриматись від вчинення певних дій,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківської митниці Державної фіскальної служби в якому, з урахуванням уточнень, просив суд визнати протиправними дії посадових осіб Харківської митниці ДФС, що під загрозою обмеження пересування на власному автомобілі через митний кордон України в порушення ч. 1 ст. 186 Митного кодексу змушують ОСОБА_1 заповнювати декларацію на власний автомобіль, як на товар, що переміщується, та зобов`язати посадових осіб Харківської митниці ДФС утриматися від дій, що під загрозою обмеження пересування на власному автомобілі через митний кордон України в порушення ч. 1 ст. 186 Митного кодексу змушують ОСОБА_1 заповнювати декларацію на власний автомобіль, як на товар, що переміщується.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем вчинено протиправні дії щодо змушення під загрозою обмеження пересування на власному автомобілі через митний кордон України заповнювати декларацію на власний автомобіль, як на товар, що переміщується.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 5 травня 2020 року у справі №520/11698/19 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив про відсутність протиправних дій митних органів щодо зобов`язання позивача заповнювати декларацію на власний автомобіль, як на товар, що переміщується через митний кордон України через заповнення позивачем митної декларації відповідно до вимог законодавства.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій послався на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права. В обґрунтування касаційної скарги позивач зазначає, що відповідачем вчинено протиправні дії щодо зобов`язання позивача під загрозою обмеження пересування на власному автомобілі, через митний кордон України заповнювати декларацію на власний автомобіль, як на товар, що переміщується.

Верховний Суд, обговоривши доводи касаційної скарги, переглядаючи судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що громадянином - резидентом України ОСОБА_1 було ввезено в Україну транспортний засіб особистого користування "HONDA CIVIC 5DR" д.н.з. НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , в митному режимі транзиту, що підтверджується Витягом з журналу пункту пропуску.

Позивачем було подано митну декларацію для письмового декларування товарів, що переміщуються через митний кордон України громадянами для особистих, сімейних та інших потреб, не пов`язаних з провадженням підприємницької діяльності від 29 жовтня 2018 року та 2 листопада 2018 року, в якій задекларовано транспортний засіб особистого користування "HONDA CIVIC 5DR" д.н.з. НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , мета переміщення - транзит.

Позивач зазначає, що вказаний автомобіль є його засобом пересування, на якому він пересувається, та він не використовує вказаний автомобіль у якості транспортного засобу комерційного призначення або товару.

При цьому, позивач вважає, що вказаний транспортний засіб не підпадає ні під визначення транспортного засобу особистого користування, ні під визначення транспортного засобу комерційного призначення, наведених у Митному кодексі України.

Позивач, вважаючи, що посадовими особами відповідача його було змушено задекларувати свій засіб пересування як товар, що переміщується, транспортний засіб особистого користування, звернувся з даним позовом до суду.

В аспекті заявлених вимог, з огляду на фактичні обставини, установлені судами, Верховний Суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 58 частини 1 статті 4 Митного кодексу України транспортні засоби - транспортні засоби комерційного призначення, транспортні засоби особистого користування, трубопроводи та лінії електропередачі.

Пунктом 59 частини 1 статті 4 Митного кодексу України визначено, що транспортні засоби комерційного призначення - будь-яке судно (у тому числі самохідні та несамохідні ліхтери та баржі, а також судна на підводних крилах), судно на повітряній подушці, повітряне судно, автотранспортний засіб (моторні транспортні засоби, причепи, напівпричепи) чи рухомий склад залізниці, що використовуються в міжнародних перевезеннях для платного транспортування осіб або для платного чи безоплатного промислового чи комерційного транспортування товарів разом з їхніми звичайними запасними частинами, приладдям та устаткуванням, а також мастилами та паливом, що містяться в їхніх звичайних баках упродовж їхнього транспортування разом із транспортними засобами комерційного призначення.

Пунктом 60 частиною 1 статті 4 Митного кодексу України визначено, що транспортні засоби особистого користування - наземні транспортні засоби товарних позицій 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепи до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД, плавучі засоби та повітряні судна, що зареєстровані на території відповідної країни, перебувають у власності або тимчасовому користуванні відповідного громадянина та ввозяться або вивозяться цим громадянином у кількості не більше однієї одиниці на кожну товарну позицію виключно для особистого користування, а не для промислового або комерційного транспортування товарів чи пасажирів за плату або безоплатно.

За визначенням пункту 57 частини 1 статті 4 Митного кодексу України до товарів в розумінні Митного кодексу України відносяться будь-які рухомі речі, у тому числі ті, на які законом поширено режим нерухомої речі (крім транспортних засобів комерційного призначення), валютні цінності, культурні цінності, а також електроенергія, що переміщується лініями електропередачі.

Отже, за приписами Митного кодексу України до товарів віднесено будь-які рухомі речі, в тому числі транспортні засоби, за виключенням транспортних засобів комерційного призначення.

Тобто, з наведеного вбачається, що оскільки автомобіль є рухомою річчю, то у розумінні Митного кодексу є товаром.

Відповідно до частини 1 статті 318 Митного кодексу України митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України.

Пунктом 20 частини 1 статті 4 Митного кодексу України передбачено, що митна декларація - заява встановленої форми, в якій особою зазначено митну процедуру, що підлягає застосуванню до товарів, та передбачені законодавством відомості про товари, умови і способи їх переміщення через митний кордон України та щодо нарахування митних платежів, необхідних для застосування цієї процедури.

Відповідно до частини 1 статті 257 Митного кодексу України декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії або їх електронні (скановані) копії, засвідчені електронним цифровим підписом декларанта або уповноваженої ним особи.

Згідно частини 6 статті 265 Митного кодексу України декларування товарів, що належать громадянам, може здійснюватися цими громадянами або іншими громадянами, уповноваженими на це власниками зазначених товарів нотаріально посвідченими дорученнями.

Приписами частини1 статті 266 Митного кодексу України передбачено, що декларант зобов`язаний: 1) здійснити декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення відповідно до порядку, встановленого цим Кодексом; 2) на вимогу органу доходів і зборів пред`явити товари, транспортні засоби комерційного призначення для митного контролю і митного оформлення; 3) надати органу доходів і зборів передбачені законодавством документи і відомості, необхідні для виконання митних формальностей; 4) у випадках, визначених цим Кодексом та Податковим кодексом України, сплатити митні платежі або забезпечити їх сплату відповідно до розділу X цього Кодексу; 5) у випадках, визначених цим Кодексом та іншими законами України, сплатити інші платежі, контроль за справлянням яких покладено на органи доходів і зборів.

Частиною 1 статті 365 Митного кодексу України визначено, що громадяни за умови дотримання вимог цього Кодексу та інших актів законодавства України можуть переміщувати через митний кордон України будь-які товари, крім тих, що заборонені до ввезення в Україну (у тому числі з метою транзиту) та вивезення з України.

Абзацом другим пункту 8 Положення про митні декларації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2012 року №450 для письмового декларування громадянами особистих речей, інших товарів для особистих, сімейних та інших потреб, не пов`язаних з провадженням підприємницької діяльності використовується митна декларація, зазначена в абзаці п`ятому пункту 2 цього Положення.

За визначенням статті 90 Митного кодексу України транзит - це митний режим, відповідно до якого товари та/або транспортні засоби комерційного призначення переміщуються під митним контролем між двома органами доходів і зборів України або в межах зони діяльності одного органу доходів і зборів без будь-якого використання цих товарів, без сплати митних платежів та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 92 Митного кодексу України для поміщення товарів у митний режим транзиту особа, на яку покладається дотримання вимог митного режиму, повинна подати органу доходів і зборів митну декларацію (документ, який відповідно до статті 94 цього Кодексу використовується замість митної декларації).

Як встановлено судами, позивачем було подано митну декларацію для письмового декларування товарів, що переміщуються через митний кордон України громадянами для особистих, сімейних та інших потреб, в якій задекларовано транспортний засіб особистого користування "HONDA CIVIC 5DR" д.н.з. НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , мета переміщення - транзит.

Також суди установили, що заповнення митної декларації для письмового декларування товарів, що переміщуються через митний кордон України громадянами для особистих, сімейних та інших потреб, не пов`язаних із провадженням підприємницької діяльності здійснено позивачем відповідно до вимог законодавства з питань державної митної справи.

Верховний Суд вважає, що суди дійшли правильного висновку про відсутність порушеного права позивача, оскільки останнім не надано доказів того, що відповідач зобов`язував його задекларувати транспортний засіб. Такий обов`язок особи встановлено Конституцією України та Митним кодексом України, а відповідач лише здійснював митний контроль дотримання встановлених норм права.

Позивач доводить суду про обмеження відповідачем права його вільного пересування та порушення права власності, що гарантовано йому ст. 33 Конституції України, ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, ст.41 Конституції України, ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 321 Цивільного кодексу України.

Свобода пересування та вільний вибір місця проживання в Україні - це конституційне право кожної особи, яка на законних підставах перебуває на території України.

У ст. 33 Конституції України закріплено, що держава гарантує особі свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Відповідно до ст.ст.2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV, Громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом; свобода пересування це право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Використання автомобіля є лише способом пересування, та законна вимога щодо його декларування жодним чином не перешкоджає позивачу вільно переміщатись по території України.

Позивачем не наведено жодного обґрунтування і не надано доказів щодо обмеження відповідачем його права вільного пересування.

Позивач помилково тлумачить вимоги законодавства щодо здійснення обов`язкового митного контролю і дотримання митних процедур, в тому числі обов`язок декларування автомобіля при перетинанні державного кордону України як перешкоджання вільного пересування.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В силу положень частин 1 та 2 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

З системного аналізу зазначених правових норми вбачається, що підставою адміністративного позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, доводить факт порушення своїх прав.

При цьому, право на судовий захист, гарантоване статтею 55 Конституції України і конкретизоване в інших законах, передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Під підставою адміністративного позову слід розуміти обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, доводить факт порушення своїх прав.

В той же час, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин; вирішуючи спір суд повинен встановити, що у зв`язку з прийнятим рішенням, вчиненням дії чи допущенням бездіяльності суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи інтереси особи у сфері публічно-правових відносин; при цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Метою судового захисту порушеного права є вирішення між сторонами правового конфлікту, припинення публічно-правового спору та використання дієвого способу захисту (відновлення) порушеного права.

Звертаючись до суду, позивач фактично просив суд звільнити його від здійснення обов`язкових митних процедур, що виходить за межі та компетенцію судової влади в Україні, суперечить Конституції України і нормам міжнародного права.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій стосовно того, що заявлені позовні вимоги про зобов`язання посадових осіб митного органу утриматися від дій, які змушують позивача заповнювати декларацію на власний автомобіль, як на товар, що переміщується, є необґрунтованими, оскільки права позивача відповідачами не порушені.

Оцінюючи наведені аргументи касаційної скарги, Суд виходить з такого, що всі аргументи скаржника, наведені в касаційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судами попередніх інстанцій, та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових доводів, які б свідчили порушення норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не зазначено.

За правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України Суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22 січня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 5 травня 2020 року у справі №520/11698/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

СуддіВ.П. Юрченко І.А. Васильєва І.А. Гончарова