Справа № 360/667/22
Суддя: О.М. Качанок
Дата ухвалення: 2022-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

12 серпня 2022 року Справа № 360/667/22

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Качанок О.М., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (далі відповідач 2), в якому позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області щодо відмови у призначенні пенсії ОСОБА_1 № НОМЕР_1 від 10.09.2021;

- визнати за ОСОБА_1 періоди роботи з 1977 року по 1979 рік, та 1982 рік, що підтверджені архівною довідкою № 624;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області призначити ОСОБА_1 з 09.06.2021 пенсію за віком з урахуванням періодів роботи 1976 рік та період роботи у колгоспі з 10.12.1982 по 18.03.2000.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що 03.09.2021 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області із заявою про призначення пенсії за віком, надавши усі необхідні документи, але згідно рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 10.09.2021 № 13, прийнятого за принципом екстериторіальності, отримав відмову у призначенні пенсії.

У рішенні про відмову відповідач 1 зазначив, що за результатами розгляду документів, наданих позивачем не враховано довідку № 624 від 09.08.2021 за період роботи з 1977 по 1979 рік та 1982 рік, оскільки в довідці вказано ім`я « ОСОБА_2 », а згідно паспортних даних « ОСОБА_3 » та скорочення по батькові, період роботи в колгоспі 1976 рік та з 10.12.1982 по 18.03.2000, оскільки зазначений період потребує додаткового уточнення, а також відсутня довідка про реорганізацію колгоспу «Родина», стаж зараховано частково згідно Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідач 1 заперечував проти задоволення позовних вимог, про що надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, з огляду на таке.

При розгляді документів позивача для призначення пенсії було встановлено відсутність необхідного страхового стажу для призначення пенсії за віком, у зв`язку з чим відповідачем прийнято рішення від 10.09.2021 № 13 про відмову у призначенні пенсії. Згідно наданих документів страховий стаж позивача на момент звернення становить років 09 місяців 23 дні.

При розгляді документів, доданих позивачем до заяви про призначення пенсії відповідачем 1 було встановлено, що період роботи в колгоспі 1976 рік та з 10.12.1982 по 18.03.2000 не може бути враховано в страховий стаж, оскільки зазначений період потребує додаткового уточнення, а також відсутня довідка про реорганізацію колгоспу «Родина». Стаж позивачу було зараховано частково згідно Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Також, в трудовій книжці позивача наявний запис від 1982 року про прийняття в члени колгоспу «Родина» та запис від 18.03.2000 щодо звільнення із членів КСП «Родина», проте відсутній запис щодо реорганізації колгоспу в Колективне сільськогосподарське підприємство.

На підставі викладеного, у зв`язку з тим, що в трудовій книжці позивача в графі 13 - 14 відсутня печатка колгоспу, відсутній запис щодо реорганізації підприємства, позивачем не надано уточнюючих довідок, у відповідача відсутня можливість зарахування до стажу періоди роботи за 1976 рік та з 10.12.1982 по 18.03.2000, який дає право на призначення пенсії за віком.

Крім того, враховуючи зазначене, відповідно до документів, які були надані позивачем до Пенсійного фонду страховий стаж становить 8 років 9 місяців 23 дні з необхідних 28 років. А тому, як вказує відповідач 1, призначити ОСОБА_1 пенсію за віком не має законних підстав за відсутністю необхідного страхового стажу.

Відповідач 2 заперечував проти задоволення позовних вимог, про що надав відзив на позовну заяву, в якому також просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач 2 зазначив, що за принципом екстериторіальності автоматичним розподілом справ в електронній підсистемі було визначено, що розгляд заяви позивача про призначення пенсії від 03.09.2021 здійснюється Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області, яким за результатами розгляду вказаної заяви рішенням від 10.09.2021 № 13 було відмовлено в призначенні пенсії позивачу.

Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області вважає, що воно не може бути належним відповідачем по справі, оскільки рішення про відмову в призначенні пенсії, яке оскаржує позивач виносив інший пенсійний орган - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

А тому, за відсутності дій з боку відповідача 2, що свідчили б про порушення ним норм чинного пенсійного законодавства України, у разі задоволення позовних вимог, відповідач 2, як суб`єкт правовідносин, що має дискреційні повноваження у сфері пенсійного забезпечення, фактично буде змушений до вчинення дій у спосіб, не передбачений Законом № 1058 та Порядком № 22-1.

Ухвалою суду від 31.01.2022 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 10.02.2022 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 01.07.2022 продовжено Головному управлінню Пенсійного фонду України в Запорізькій області строк на подання відзиву на позовну заяву та повторно витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області докази, що зазначені в ухвалі суду від 10.02.2022.

Ухвалою суду від 12.08.2022 закрито провадження у справі в частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 періоди роботи з 1977 року по 1979 рік, та 1982 рік, що підтверджені архівною довідкою № 624, у зв`язку з тим, що вказані вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Отже, суд при ухваленні даного рішення вимоги, що стосуються періодів роботи позивача з 1977 року по 1979 рік, та за 1982 рік, не розглядає.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру, місце проживання: АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_2 , виданого 18.06.2021 (повторно) Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Лутугинському району та місту Сєвєродонецьку Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), ОСОБА_4 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у Івано-Франківській області, Тисменицькому районі, м. Тисмениця, змінив своє ім`я з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 », про що 25.10.1997 складено відповідний актовий запис № 4.

03.09.2021 ОСОБА_4 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області із заявою про призначення пенсії за віком, що підтверджується матеріалами справи, зокрема, розрахунком трудового стажу позивача, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 13 від 10.09.2021 та листом Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 18519-17484/Б-02/8-0800/21 від 31.12.2021.

Вказану заяву за принципом екстериторіальності було направлено на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 13 від 10.09.2021 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком. В обґрунтування відмови зазначено, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви не зараховано: довідку № 624 від 09.08.2021 року за період роботи з 1977 по 1979 рік та 1982 рік, оскільки в довідці вказано ім`я Леонтий, а згідно паспортних даних ОСОБА_3 та скорочення по батькові; період роботи в колгоспі 1976 рік та з 10.12.1982 по 18.03.2000, оскільки зазначений період потребує додаткового уточнення, а також відсутня довідка про реорганізацію колгоспу «Родина», стаж зараховано частково згідно Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Необхідний страховий стаж за статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 28 років. Страховий стаж позивача становить 08 років 09 місяців 23 дні.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 18519-17484/Б-02/8-0800/21 від 31.12.2021 додатково повідомлено, що для підтвердження страхового стажу необхідно надати документи відповідно до Порядку № 637, а саме: довідку з підприємства чи його правонаступника щодо підтвердження страхового стажу, а у разі їх відсутності з архівних установ. Якщо ім`я, по батькові та прізвище, які зазначені в документі, що підтверджує трудовий стаж, не збігаються з ім`ям, по батькові або прізвищем особи за паспортом або свідоцтвом про народження, факт приналежності цього документа даній особі може бути встановлено у судовому порядку. В разі надання підтверджуючих документів за періоди роботи, які не враховано до страхового стажу при призначенні пенсії, можливо буде повернутися до питання призначення позивачу пенсії за віком.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За змістом пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (надалі - Закон № 1788) та Законом України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі - Закон № 1058).

Періоди, з яких складається страховий стаж, визначені в статті 24 Закону № 1058, відповідно до якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина перша статті 24).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина друга статті 24 Закону № 1058).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону № 1058).

Статтею 62 Закону № 1788-XII визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637), визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Тобто, надання уточнюючих довідок та інших документів підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пенсійне забезпечення.

Подібна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 у справі № 234/13910/17, від 07.03.2018 у справі № 233/2084/17, від 25.04.2019 № 159/4178/16-а.

Водночас, відповідно до пункту 1 Порядку видачі та ведення трудових книжок колгоспників, затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 № 310 (далі Порядок № 310), основним документом про трудову діяльність членів колгоспу є трудова книжка колгоспника.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 310 трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.

До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Порядку № 310).

Згідно пункту 6 Порядку № 310 всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.

Згідно частини другої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

З аналізу наведеної норми вбачається, що у разі виконання членом колгоспу встановленого мінімуму трудової участі в колективному господарстві за відповідний рік або невиконання мінімуму трудової участі з поважних причин, зарахуванню до трудового стажу колгоспника підлягає повний календарний рік, за який виконано відповідний мінімум трудової участі або визнано його не виконання таким, що відбулось з поважних причин.

Дослідженням трудової книжки колгоспника, що належить позивачу, в межах спірних періодів роботи, що розглядаються, встановлено, що позивач працював у колгоспі «Родина», при цьому позивач:

- за 1976 рік відпрацював 264 людино-днів за рік, при встановленому мінімумі 280 трудоднів (людино-днів);

- за 1983 рік відпрацював 304 людино-днів за рік, при встановленому мінімумі 285 трудоднів (людино-днів);

- за 1984 рік - відпрацював 354 людино-днів за рік, при встановленому мінімумі 285 трудоднів (людино-днів);

- за 1985 рік - відпрацював 365 людино-днів за рік, при встановленому мінімумі 285 трудоднів (людино-днів);

- за 1986 рік - відпрацював 285 людино-днів за рік, при встановленому мінімумі 285 трудоднів (людино-днів);

- за 1987 рік - відпрацював 317 людино-днів за рік, при встановленому мінімумі 285 трудоднів (людино-днів);

- за 1988 рік - відпрацював 324 людино-днів за рік, при встановленому мінімумі 285 трудоднів (людино-днів);

- за 1989 рік - відпрацював 365 людино-днів за рік, при встановленому мінімумі 285 трудоднів (людино-днів);

- за 1990 рік - відпрацював 365 людино-днів за рік, при встановленому мінімумі 285 трудоднів (людино-днів);

- за 1991 рік - відпрацював 328 людино-днів за рік, при встановленому мінімумі 285 трудоднів (людино-днів);

- за 1992 рік - відпрацював 319 людино-днів за рік, при встановленому мінімумі 285 трудоднів (людино-днів);

- за 1993 рік - відпрацював 346 людино-днів за рік, при встановленому мінімумі 285 трудоднів (людино-днів);

- за 1994 рік - відпрацював 326 людино-днів за рік, при встановленому мінімумі 285 трудоднів (людино-днів);

- за 1995 рік - відпрацював 320 людино-днів за рік, при встановленому мінімумі 285 трудоднів (людино-днів);

- за 1996 рік - відпрацював 317 людино-днів за рік, при встановленому мінімумі 285 трудоднів (людино-днів);

- за 1997 рік - відпрацював 222 людино-днів за рік, при встановленому мінімумі 285 трудоднів (людино-днів);

- за 1998 рік - відпрацював 337 людино-днів за рік, при встановленому мінімумі 275 трудоднів (людино-днів);

- за 1999 рік - відпрацював 305 людино-днів за рік, при встановленому мінімумі 275 трудоднів (людино-днів);

- за 2000 рік - відпрацював 232 людино-днів за рік, при встановленому мінімумі 255 трудоднів (людино-днів).

Щодо періодів роботи з 1983 року по 1996 рік, та 1998 рік, суд зазначає, що записи в трудовій книжці колгоспника про роботу позивача у вказані періоди містять всі необхідні відомості про роботу позивача в колгоспі «Родина» та про виконання позивачем встановленого мінімуму трудоднів за вказані періоди, а тому відповідач 1 повинен був зарахувати вказані періоди до страхового стажу позивача.

Щодо періодів за 1976 рік та за 1997 рік, суд зазначає, що записи в трудовій книжці колгоспника про роботу позивача у вказані періоди також містять всі необхідні відомості про роботу позивача в колгоспі «Родина». Разом з тим, за вказані періоди позивач не виконав встановленого мінімуму трудової участі в колгоспі, доказів поважності невиконання мінімуму трудової участі до матеріалів справи не надано.

Таким чином, час роботи позивача в колгоспі за 1976 рік та за 1997 рік, має бути зараховано у відповідності до вимог частини другої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», тобто за фактичною тривалістю.

Посилання відповідача 1 на відсутність в трудовій книжці запису щодо реорганізації колгоспу «Родина» та в графах 13, 14 трудової книжки печатки колгоспу, суд вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

Порядок ведення трудових книжок визначається наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, яким затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція № 58).

Так, згідно пунктів 2.3, 2.4 Інструкції № 58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993 р., у графі 2 трудової книжки записується «05.01.1993». Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Тобто, враховуючи положення пунктів 2.3 та 2.4 Інструкції № 58, записи про звільнення завіряються печаткою та повинні точно відповідати тексту наказу.

Відповідно до абзацу 2 пункту 6.1 Інструкції № 58 у разі невірного первинного заповнення трудової книжки або вкладиша до неї, а також псування їх бланків внаслідок недбалого зберігання, вартість зіпсованих бланків сплачується підприємством.

Згідно пункту 1.5 Інструкції № 58 питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників», цією Інструкцією та іншими актами законодавства.

Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Разом з тим суд зазначає, що станом на час внесення частини спірних записів діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена постановою від 20.06.1974 № 162 Державного комітету СРСР по праці і соціальним питанням (далі - Інструкція № 162).

Пунктом 1.4 Інструкції № 162 визначалося, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, регулюються постановою Ради Міністрів СРСР та ВЦРПС від 06.09.1973 № 656 «Про трудові книжки працівників та службовців» (далі - Порядок № 656) та цією Інструкцією.

Відповідно до пункту 18 Порядку № 656 відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, що призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до пункту 13 Порядку № 310 відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на голову колгоспу.

Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена правлінням колгоспу особа.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть відповідальність відповідно до статуту та правил внутрішнього розпорядку колгоспу, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Таким чином, власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.08.2019 у справі № 654/890/17, від 06.02.2018 у справі № 677/277/17 та від 11.07.2019 у справі № 683/737/17.

Отже з урахуванням наведеного, суд не приймає вищевказані посилання відповідача 1, оскільки суд наголошує, що саме на керівника підприємства, установи, організації, голову колгоспу або спеціально уповноважену правлінням колгоспу особу покладається відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок.

Крім того, на думку суду, відповідач, отримавши документи про призначення пенсії належним чином не надав оцінку записам та відомостям трудової книжки, які в сукупності дають підстави для зарахування записів трудової книжки до страхового стажу позивача.

Разом з тим, частиною 3 статті 44 Закону № 1058 передбачено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Відповідні положення кореспондуються і в Законі № 1788.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (пункт 53 рішення у справі «Ковач проти України» від 07.02.2008, пункт 59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19.10.2004, пункт 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13.01.2011, пункт 54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30.10.2014).

Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

На підставі викладеного, у Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області були відсутні правові підстави щодо не зарахування до страхового стажу позивача спірних періодів роботи в колгоспі з 1983 року по 1996 рік, та за 1998 рік повністю за календарні роки та час роботи за 1976 рік та за 1997 рік за фактичною тривалістю.

Щодо спірного періоду роботи в колгоспі за 1999 рік, суд зазначає таке.

Судом встановлено, що згідно розрахунку трудового стажу ОСОБА_4 , що міститься в матеріалах справи, до його страхового стажу зараховано період роботи з 01.01.1999 по 29.02.2000. Тобто, спірний період роботи в колгоспі за 1999 рік вже зарахований до страхового стажу позивача повністю, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Також щодо вимог позивача про зарахування до його стажу періоду роботи за 2020 рік, в межах спірного періоду, тобто з 01.01.2000 по 18.03.2000, суд зазначає наступне.

Записами в трудовій книжці позивача підтверджується стаж його роботи у вказаний період.

При цьому, як вже зазначалось судом вище, згідно розрахунку трудового стажу ОСОБА_4 , до його страхового стажу зараховано період роботи з 01.01.1999 по 29.02.2000. Тобто, частина періоду роботи за 2020 рік (в межах спірного періоду роботи), а саме з 01.01.2000 по 29.02.2000 вже зараховано до страхового стажу позивача.

Крім того, дослідження трудової книжки позивача за вказаний період встановлено, що позивача звільнено з Колективного сільськогосподарського підприємства «Родина» за переведенням на підставі відповідного рішення зборів від 13.03.2000, та 13.03.2000 прийнято до членів СВК «Батьківщина» за переводом з КСП «Родина».

При цьому, згідно розрахунку трудового стажу, до страхового стажу позивача зараховано, зокрема, період його роботи з 13.03.2000 по 06.03.2001, тобто частина спірного періоду роботи за 2020 рік, а саме з 13.03.2000 по 18.03.2000, також зарахована.

Отже підсумовуючи, суд зазначає, що зарахуванню до страхового стажу позивача за 2020 рік, підлягає період його роботи з 01.03.2000 по 12.03.2000.

У позовних вимогах щодо зарахування решти спірного періоду за 2020 рік, слід відмовити, з підстав його зарахування відповідачем 1.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушених прав, суд зазначає таке.

Згідно частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відтак, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, а також зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_4 про призначення пенсії від 03.09.2021, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_4 періоди роботи в колгоспі «Родина» з 1983 року по 1996 рік, та за 1998 рік повністю за календарні роки, за 1976 рік, за 1997 та за період з 01.03.2000 по 12.03.2000 час роботи за фактичною тривалістю.

На думку суду, саме такий спосіб захисту у повній мірі сприятиме відновленню порушених прав позивача, тобто є ефективним в межах спірних правовідносин.

Отже, виходячи з системного аналізу вимог законодавства та встановлених обставин справи, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог з обранням належного способу захисту порушених прав позивача.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Позивачем при поданні позову був сплачений судовий збір у розмірі 992,40 грн., що підтверджується квитанцією № 7713-7556-1930-5897 від 25.01.2022.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а також зважаючи на те, що даний спір виник внаслідок прийняття Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області неправомірного рішення, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань останнього на користь позивача судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, - у розмірі 496,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 32, 77, 139, 241-246, 250, 262, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (ідентифікаційний код 20490012, місцезнаходження: Запорізька область, м. Запоріжжя, просп. Соборний, 158-Б), Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (ідентифікаційний код 21782461, місцезнаходження: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, 9) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову в призначенні пенсії № 13 від 10.09.2021.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 03.09.2021, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи в колгоспі «Родина» з 1983 року по 1996 рік та за 1998 рік повністю за календарні роки; за 1976 рік, за 1997 та за період з 01.03.2000 по 12.03.2000 час роботи за фактичною тривалістю.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 496,20 грн. (чотириста дев`яносто шість гривень 20 коп.).

Рішення суду може бути оскаржене до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до адміністративного суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Качанок