Справа № 160/8944/21
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2022-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 липня 2022 року Справа № 160/8944/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді Царікової О.В.,
04.06.2021 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з позовом до Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, в якому просять суд:
- визнати протиправними дії Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації щодо відмови в перерахунку щорічної одноразової допомоги до дня Перемоги за 2020 р. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 учасникам ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у порядку ст. ст. 7, 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-ХІІ;
- стягнути з Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації у порядку ст. 56 Конституції України від 28.06.1996 №254к/96-ВР, рішень Конституційного суду України від 22.05.2018 №5-р/2018, від 27.02.2020 №3-р/2020 моральну шкоду на користь ОСОБА_1 4000,00 грн., ОСОБА_2 4000,00 грн.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.06.2020 у справі №160/8944/21 позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії повернуто позивачу.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 27.09.2021 ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.06.2021 у справі №160/8944/21 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
За результатами автоматизованого розподілу адміністративна справа №160/8944/21 була передана для розгляду судді Царіковій О.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.11.2021 у справі №160/8944/21 вищезазначену позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу термін для усунення недоліків протягом п`яти днів з дня отримання копії цієї ухвали шляхом надання до суду оригіналу позовної заяви, копій позовної заяви, а також належим чином завірених копій доданих до позовної заяви документів відповідно до кількості учасників справи.
До суду надійшли документи (вх. №120587/21) від представника позивачів на виконання вимог вищезазначеної ухвали суду, а саме: уточнений адміністративний позов (позовна заява) з додатками, в якому в якості відповідачів визначено Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації та Комунальний заклад «Центр здійснення соціальних виплат та надання інформаційно-консультативної допомоги з питань соціального захисту населення» Дніпропетровської обласної ради».
- визнання протиправними дій Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації щодо відмови в перерахунку щорічної одноразової допомоги до Дня Перемоги за 2020 рік ОСОБА_1 учаснику ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у порядку ст. ст. 7, 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-ХІІ від 22.10.1993;
- зобов`язання Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації нарахувати та виплатити у порядку ст. ст. 7, 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-ХІІ від 22.10.1993 щорічну одноразову допомогу до Дня Перемоги у 2020 році ОСОБА_1 в розмірі 12 260,00 грн.
- стягнення з Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації у порядку ст. ст. 7, 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-ХІІ від 22.10.1993 щорічної одноразової допомоги до Дня Перемоги у 2020 році на користь ОСОБА_1 у розмірі 12 260,00 грн., з урахуванням виплачених сум;
- стягнення з Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації у порядку ст. 56 Конституції України №254к/96-ВР від 28.06.1996, рішень Конституційного Суду України від 22.05.2018 №5-р/2018, від 27.02.2020 №3-р/2020 моральної шкоди на користь ОСОБА_1 в сумі 4000 грн.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.05.2022 відкрито провадження в адміністративній справі №160/8944/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Комунального закладу «Центр здійснення соціальних виплат та надання інформаційно-консультативної допомоги з питань соціального захисту населення» Дніпропетровської обласної ради» про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення сум допомоги та моральної шкоди. Справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Відповідачам встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, позивачу п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, відповідачам п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення, та роз`яснено, що неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
Відповідачі станом на 06.07.2022 не надали до суду відзиву на позовну заяву, як і заперечень або пояснень.
Згідно із ч. 4 ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 6 ст. 162 КАС України).
Дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, суд встановив таке.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) є громадянином України, що підтверджується паспортом, копія якого міститься в матеріалах справи.
Відповідно до посвідчення Серії НОМЕР_3 від 16.02.1998, копія якого міститься в матеріалах справи, ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1988 році та громадянином, захворювання якого пов`язане з наслідками Чорнобильської катастрофи (категорії 1).
Відповідно до посвідчення Серії НОМЕР_4 від 25.06.2007, копія якого міститься в матеріалах справи, ОСОБА_1 є інвалідом 1 групи.
Судом встановлено, що 13.11.2020 представник позивача звернувся до Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації із заявою від 08.11.2020 щодо нарахування та виплати щорічної разової грошової допомоги як інваліду війни І групи за 2020 рік.
Листом за вих. №Р-365, Р-366, Р-367, Р-368, Р-369 від 01.12.2020 Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації повідомив представника позивача, що до повноважень Департаменту не входить питання проведення перерахунку щорічної разової грошової допомоги до 5 травня. Разом з тим, Статутом комунального закладу «Центр здійснення соціальних виплат та надання інформаційно-консультативної допомоги з питань соціального захисту населення» Дніпропетровської обласної ради» закріплена функція щодо здійснення контролю за правильністю призначення, перерахунку, нарахування і виплати всіх видів соціальної допомоги, інших грошових виплат, а також встановлено, що головним завданням закладу є підготовка документів на виплату всіх видів соціальної допомоги, компенсаційних виплат особам з інвалідністю, виплат громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших грошових виплат.
Листом за вих. №Р-1144/3/01/2864-01-01 від 24.11.2020 Комунальний заклад «Центр здійснення соціальних виплат та надання інформаційно-консультативної допомоги з питань соціального захисту населення» Дніпропетровської обласної ради повідомив представника позивача, що в квітні останньому нараховано зазначену допомогу в розмірі 4120,00 грн., відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 №112.
Так, підставою звернення позивача до суду із цією позовною заявою є нарахування та виплата щорічної разової грошової допомоги у меншому розмірі, ніж передбачено ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України встановлено, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22.10.1993 (далі Закон №3551-ХІІ).
Відповідно до частини 4 статті 2 Закону №3551-XII, нормативні акти органів державної влади і органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними.
Відповідно до ст. 13 Закону України №3551-XII (в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25.12.1998 №367-XIV) щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам I групи - десять мінімальних пенсій за віком; ІІ групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком.
Підпунктом «б» підпункту 2 пункту 20 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №107-VI від 28.12.2007 (набрав чинності 01.01.2008) відповідну частину статті 13 Закону України №3551-XII викладено у такій редакції: «Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України».
Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 №10рп/2008 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, положення підпункту «б» підпункту 2 пункту 20 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №107-VI від 28.12.2007.

У подальшому Законом України від 28.12.2014 №79-VІІІ «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» (набрав чинності 01.01.2015) розділ VІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення, зокрема статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На виконання зазначених приписів Бюджетного кодексу України з метою забезпечення виплати разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», Кабінетом Міністрів України щороку приймалися відповідні щодо окремого бюджетного року постанови, якими визначався, зокрема, розмір та порядок виплати разової грошової допомоги інвалідам війни.

Водночас Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2020 №3-р/2020 у справі №1-247/2018(3393/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та Перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., №45, ст. 425) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У цьому ж Рішенні зазначено, що окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та Перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., №45, ст. 425) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Отже, з 27.02.2020 норми і положення, зокрема, статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», не застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином, з 27.02.2020 застосовуються положення статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25.12.1998 №367-XIV (з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 №10рп/2008), а саме: щорічно до 5 травня інвалідам війни І групи виплачується разова грошова допомога у розмірі десять мінімальних пенсій за віком.

Водночас відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №112 від 19.02.2020 «Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» разова грошова допомога до 5 травня у 2020 році виплачується особам з інвалідністю І групи у розмірі 4120,00 грн., тобто у розмірі меншому, ніж це передбачено у статті 13 цього Закону.

Отже, на час виплати позивачу у квітні 2020 року щорічної разової грошової допомоги до 5 травня одночасно діяли Закон №3551-XII і Постанова №112.

При цьому суд зауважує, що дію наведеної норми Закону №3551-XII у 2020 році не зупинено, вона не втратила чинність, зміни до названого Закону законодавцем не вносились.

А тому, виходячи із визначених у ч. 3 ст. 7 КАС України загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, для визначення розміру разової грошової допомоги особам з інвалідністю І групи у 2020 році слід застосовувати не Постанову №112, а Закон №3551-XII, який має вищу юридичну силу.

За таких обставин, позивач має право на одержання разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі десять мінімальних пенсій за віком.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003, мінімальна пенсія державна соціальна гарантія, розмір якої визначається цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 вказаного Закону мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено у 2020 році прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 01.01.2020 1638 гривень.

Таким чином, розмір щорічної разової грошової допомоги інвалідам війни І групи у 2020 році становить 16380,00 грн. (1638 грн. х 10).

Відповідний правовий висновок зроблено у рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29.09.2020 у зразковій справі №440/2722/20, яке залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 13.01.2021.

Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

З огляду на вказане, враховуючи правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи №440/2722/20, оскільки разову грошову допомогу позивачу нараховано у розмірі меншому, ніж передбачено ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», суд робить висновок про порушення прав позивача на отримання такої допомоги у належному розмірі.

Водночас щодо належного відповідача у справі, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до змісту рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29.09.2020 у зразковій справі № 440/2722/20, судом встановлено, що це рішення суду є зразковим для справ, у яких предметом спору є оскарження дій (бездіяльності) органу, уповноваженого здійснювати виплату разової щорічної грошової допомоги до 5 травня (Управління соціального захисту населення за місцем проживання особи та/або Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат) щодо нарахування і виплати разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі, передбаченому статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Судом встановлено, що на підставі наказу Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 22.03.2019 №ОД-65/0/209-19 «Про передачу функцій», починаючи з 2019 року функції з нарахування та здійснення соціальних виплат за КПКВК 2501150 «Щорічна разова грошова допомога ветеранам війни і жертвам нацистських переслідувань та соціальна допомога особам, які мають особливі та особливі трудові заслуги перед Батьківщиною» передано до Комунального закладу «Центр здійснення соціальних виплат та надання інформаційно-консультативної допомоги з питань соціального захисту населення» Дніпропетровської обласної ради».

Таким чином, саме Комунальний заклад «Центр здійснення соціальних виплат та надання інформаційно-консультативної допомоги з питань соціального захисту населення» Дніпропетровської обласної ради» є належним відповідачем у цій справі.

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідачів у порядку ст. ст. 7, 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-ХІІ від 22.10.1993 щорічної одноразової допомоги до Дня Перемоги у 2020 році на користь ОСОБА_1 у розмірі 12 260,00 грн., з урахуванням виплачених сум, суд вважає їх передчасними і такими, що не підлягають задоволенню, оскільки стягненню підлягають лише ті суми, які були нараховані, але не виплачені.

Натомість, відповідач-2 наразі не здійснив донарахування щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік позивачу у належному розмірі.

Крім того, суд зазначає, що зобов`язання відповідача-2 про нарахування та виплату позивачеві щорічної одноразової допомоги до Дня Перемоги у 2020 році в розмірі 12 260,00 грн. є належним способом захисту порушеного права позивача.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Комунального закладу «Центр здійснення соціальних виплат та надання інформаційно-консультативної допомоги з питань соціального захисту населення» Дніпропетровської обласної ради» моральної шкоди на користь позивача, а саме 4000 грн., суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч. 1 та ч.2 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Стаття 1167 ЦК України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 (далі Постанова) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4-5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Тобто, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії чи бездіяльність відповідача призвели до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

Суд зазначає, що будь-яких обґрунтувань в підтвердження заявленої позовної вимоги про стягнення з Комунального закладу «Центр здійснення соціальних виплат та надання інформаційно-консультативної допомоги з питань соціального захисту населення» Дніпропетровської обласної ради» позивачем зазначено не було, окрім посилань на невиконання відповідачем вимог ст. ст. 1, 3, 8, 16, 19, 22, 46, 55, 56, 59, 151-2, 152 Конституції України від 28.06.1996 №254к/96-ВР, ст. ст. 7, 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 (№3551-ХІ1), Рішень Конституційного Суду №6-рп/2007 від 09.07.2007, №10-рп/2008 від 22.05.2008, №6-р/2018 від 17.07.2018, №3-р/2020 від 27.02.2020, що призвели до моральних страждань позивача, так як він через 35 років після ліквідації аварії на ЧАЕС вимушений доказувати своїм близьким, друзям, знайомим, представникам місцевої влади, посадовим особам органів державної влади, що він дійсно був ліквідатором аварії на ЧАЕС, і що він має отримувати грошові кошти, згідно законів України, а не постанов Кабінету Міністрів України. Крім того, він вимушений хвилюватися і переживати за те, що Держава в особі Комунального закладу «Центр здійснення соціальних виплат та надання інформаційно-консультативної допомоги з питань соціального захисту населення» Дніпропетровської обласної ради»» відмовилась від гарантій щодо виплати щорічної одноразової допомоги до Дня Перемоги у 2020 році у розмірах, які були встановлені у статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993, що призвело до втрати грошових коштів, які він планував витратити на ліки для підтримки свого організму.

Разом з тим, суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому душевних страждань наведеними вище діями відповідачів по справі.

На підставі викладеного вище, суд вважає, що позивачем не обґрунтовано наявності моральної шкоди, завданої відповідачами.

Зазначена правова позиція кореспондується позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 17.03.2020 у справі №815/5826/16, адміністративні провадження №К/9901/29603/18, №К/9901/29606/18, в тексті якої зазначено, що згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» моральна шкода може полягати у порушені права власності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Під моральною шкодою законодавець розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі.

Пунктом 5 цієї постанови визначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, з`ясувати наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. З`ясувати чим підтверджується факт заподіяння шкоди, чи фізичних страждань, якими обставинами чи діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій формі позивач оцінює заподіяну шкоду, з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22.12.2018 у справі №826/23650/15.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно із ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд, згідно зі приписами с. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відтак, здійснивши системний аналіз наведених вище норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню судом.

Вирішуючи питання про сплату судового збору, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то відсутні підстави для вирішення питання розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 241 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації (вул. Набережна Перемоги, буд. 26, м. Дніпро, 49094; ), Комунального закладу «Центр здійснення соціальних виплат та надання інформаційно-консультативної допомоги з питань соціального захисту населення» Дніпропетровської обласної ради» (вул. Набережна Перемоги, буд. 26, м. Дніпро, 49094; ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення сум допомоги та моральної шкоди, задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Комунального закладу «Центр здійснення соціальних виплат та надання інформаційно-консультативної допомоги з питань соціального захисту населення» Дніпропетровської обласної ради» щодо відмови в перерахунку щорічної одноразової допомоги до Дня Перемоги за 2020 рік ОСОБА_1 , учаснику ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, у порядку ст. ст. 7, 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-ХІІ від 22.10.1993.

Зобов`язати Комунальний заклад «Центр здійснення соціальних виплат та надання інформаційно-консультативної допомоги з питань соціального захисту населення» нарахувати та виплатити у порядку ст. ст. 7, 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-ХІІ від 22.10.1993 щорічну одноразову допомогу до Дня Перемоги у 2020 році ОСОБА_1 в розмірі 12 260,00 грн.

В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснювати.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складений 06.07.2022.

Суддя О.В. Царікова