Справа № 1.380.2019.003686
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2022-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

09 серпня 2022 року

Київ

справа №1.380.2019.003686

адміністративне провадження №К/990/17841/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гімона М.М.,

суддів: Шишова О.О., Яковенка М.М.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.05.2022 (повний текст складено 09.06.2022) у справі № 1.380.2019.003686 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу, та рішення,

ВСТАНОВИВ:

12.07.2022 до суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 (далі - позивач, скаржник), направлена поштою 08.07.2022.

Верховний Суд ухвалою від 14.07.2022 зазначену касаційну скаргу залишив без руху з підстав невідповідності касаційної скарги вимогам статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та надав скаржнику десятиденний строк для усунення недоліків касаційної скарги з дня отримання копії цієї ухвали, а саме: для надання платіжного документа про доплату судового збору за подання касаційної скарги, а також для надання уточненої касаційної скарги, зміст якої щодо підстав для касаційного оскарження судових рішень мало бути викладено з урахуванням мотивів, викладених у цій ухвалі.

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (трек-номер 195), копія ухвали суду від 14.07.2022 про залишення касаційної скарги без руху скаржником отримана 21.07.2022.

На виконання вимог цієї ухвали суду ОСОБА_1 01.08.2022 засобами поштового зв`язку направила уточнену касаційну скаргу, до якої долучено платіжний документ про доплату судового збору. В уточненій касаційній скарзі наведено додаткове обґрунтування щодо визначених підстав для касаційного оскарження судових рішень відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Однак, проаналізувавши додаткове обґрунтування, наведене в уточненій касаційній скарзі, колегія суддів вважає, що скаржник так і не врахував роз`яснень, наданих йому Верховним Судом в ухвалі від 14.07.2022.

Так, в ухвалі від 14.07.2022 Верховний Суд, перевіряючи доводи скаржника щодо застосування норм права без урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 11.11.2021 у справі № 420/1878/19 (провадження № К/9901/17314/20) зазначив, що скаржник, по-перше, не обґрунтував, в чому він вважає подібність правовідносин у справі № 420/1878/19 з правовідносинами у справі, у якій подано касаційну скаргу, а по-друге, постанова апеляційного суду не містить протилежного висновку щодо застосування Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, платниками податків-фізичними особами, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 14 березня 2013 року N 395 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 квітня 2013 року за N 607/23139.

Верховний Суд акцентував увагу скаржника на тому, що підставою для відмови у задоволенні позовних вимог став висновок суду про те, що висновки контролюючого органу про допущення позивачем порушення вимог податкового законодавства, які викладені в Акті перевірки, є правомірними.

В уточненій касаційній скарзі зазначено, що подібність правовідносин полягає у тотожності суб`єктного складу - фізичні особи-підприємці, предмета регулювання - процес документальної перевірки, підстави виникнення - недотримання вимог до оформлення результатів. Таке обґрунтування є формальним, а доводи в цій частині фактично зводяться до незгоди із наданою судом апеляційної інстанції оцінкою Акта перевірки, що не є тотожним неправильному застосуванню норми права. Висновок апеляційного суду, який скаржник вважає таким, що суперечить висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 11.11.2021 у справі № 420/1878/19, позивач так і не наводить. У зв`язку з цим колегія суддів вважає, що скаржником не доведено наявності підстав для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

В ухвалі від 14.07.2022 Верховний Суд також зазначив, що доводи про порушення судом норм процесуального права, передбачених частиною другою статті 353 КАС України, мають бути наведені з одночасним викладенням обґрунтування неправильного застосування судом норм матеріального права відповідно до підстав, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 КАС України. При цьому, Верховний Суд звернув увагу, що суд апеляційної інстанції при вирішенні спору застосував пункт 44.6 статті 44 ПК України з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 06.08.2019 у справі №160/8441/18, однак, касаційна скарга не містила обґрунтування, чому, на переконання скаржника, ця норма матеріального права не підлягала застосуванню у спірних правовідносинах та/або помилковості врахування судом висновку Верховного Суду.

В уточненій касаційній скарзі наведено, що пункт 44.6 статті 44 ПК України не підлягає застосуванню в силу відсутності фактичної підстави.

Тобто, скаржник не врахував роз`яснень Верховного Суду про необхідність навести обґрунтування неправильного застосування судом норм матеріального права відповідно до підстав, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Тому пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України у розрізі наведеного позивачем обґрунтування не може бути самостійною підставою для відкриття касаційного провадження в цій частині.

Щодо визначеного скаржником пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, Верховний Суд в ухвалі від 12.07.2022 зазначав, що вказані скаржником норми права, які на його переконання неправильно застосовано судом, повинні врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо їх застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову та/або заперечень сторін (наприклад, з точки зору порушення їх позивачем/відповідачем).

Скаржник так і не обґрунтовує, чому він вважає, що саме підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 ПК України врегульовує спір, що виник між сторонами у цій справі, враховуючи, що предметом судового розгляду було порушення позивачем порядку визначення об`єкту оподаткування - чистого оподатковуваного доходу від провадження господарської діяльності, встановленого статтею 177 ПК України.

При цьому, висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ґрунтується не на тому, що за змістом підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 ПК України позивач правильно визначала чистий оподатковуваний дохід шляхом віднесення витрат у періоді їх понесення. Рішення суду першої інстанції, фактично, ґрунтується на висновках проведеної експертизи, якими частково підтвердилися висновки контролюючого органу. Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги в межах, у яких за наслідками проведеної експертизи експерту не видалося за можливе документально підтвердити обґрунтованість Акта перевірки.

Правом на апеляційне оскарження судового рішення позивач не скористалася, тобто не оскаржувала рішення суду першої інстанції з підстав неправильного застосування (не застосування) підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 ПК України.

Суд апеляційної інстанції переглядав рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою контролюючого органу, яка була подана на судове рішення в частині задоволених позовних вимог. При цьому, суд апеляційної інстанції не погодився з висновками експерта про необґрунтованість Акта перевірки.

У касаційній скарзі ставиться питання про застосування підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 ПК України, який не був застосований ані судом першої інстанції як підстава для часткового задоволення позовних вимог, ані судом апеляційної інстанції як підстава для відмови у їх задоволенні. Водночас судові рішення не містять правової оцінки цьому конкретному доводу позивача про те, що за змістом підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 ПК України вона має право самостійно обрати метод обліку витрат, і в даному випадку - відносити понесені витрати до складу витрат підприємця саме у періоді їх понесення.

Фактично, судові рішення судів попередніх інстанцій не містять різних висновків з питання застосування норм матеріального права, зокрема статті 177 ПК України, яка є спеціальною у питаннях визначення оподатковуваного доходу фізичної особи-підприємця (крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування), а частково різні по суті рішення судів ґрунтуються на здійсненій правовій оцінці висновків контролюючого органу у взаємозв`язку із доказами, наявними в матеріалах справи, з урахуванням висновку суду про їх належність і допустимість.

Колегія суддів зазначає, що усталеною є і позиція Верховного Суду про те, що прямі матеріальні витрати (пов`язані з отриманим доходом) можуть бути обліковані фізичною особою-підприємцем виключно після того, як буде отримано дохід від реалізації готової продукції, товарів, робіт, послуг (зокрема, але не виключно, постанови Верховного Суду від 2 липня 2020 року у справах № 809/381/17, № 560/389/19, від 15 квітня 2021 року у справі № 803/1766/16), відповідно посилання скаржника на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (в межах питання, яке ставить позивач у касаційній скарзі - порядок включення витрат при визначенні об`єкта оподаткування) не відповідає дійсності.

Колегія суддів вважає, що самі по собі доводи про те, що суд не надав правової оцінки тому чи іншому доводу учасника справи не можуть бути самостійною підставою для відкриття касаційного провадження у справі, за виключенням випадку, якщо скаржник наведе обґрунтування, що такі доводи впливають на правильність здійсненого судом застосування норм матеріального права і такі доводи приведені відповідно до підстав, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Відповідно до частини другої статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за можливе продовжити скаржникові строк для усунення недоліків касаційної скарги на десять днів з дня отримання ним копії цієї ухвали суду.

Керуючись статтею 121 КАС України,

УХВАЛИВ:

Продовжити ОСОБА_1 строк на десять днів з дня отримання копії цієї ухвали суду для усунення недоліків касаційної скарги, а саме:

- надати уточнену касаційну скаргу, зміст якої щодо підстав для касаційного оскарження судових рішень має бути викладено з урахуванням роз`яснень, наданих судом.

Роз`яснити, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в установлений судом строк касаційна скарга разом із доданими до неї матеріалами буде повернута скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

СуддіМ.М. Гімон О.О. Шишов М.М. Яковенко