Справа № 240/683/21
Суддя: Токарева Марія Сергіївна
Дата ухвалення: 2022-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2022 року м. Житомир справа № 240/683/21

категорія 109020100

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Токаревої М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Олїівської сільської ради Житомирського району про визнання протиправними та скасування рішень,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить:

- визнання протиправним та скасування рішення Оліївської сільської ради Житомирського району тридцять першої сесії сьомого скликання за № 1041 від 21.02.2020 "Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок" в частині п/п 2 додатку 2, яким залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 ;

- визнання протиправним та скасування рішення Оліївської сільської ради Житомирського району тридцять сьомої сесії сьомого скликання за № 1245 від 11.09.2020 "Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок" в частині відомостей графи 4 (орієнтовна площа земельної ділянки, наміченої для відведення, га) - "0,0164" п/п 1 додатку 5, яким надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення в користування на умовах оренди земельної ділянки ОСОБА_1 ;

- зобов`язання Оліївську сільську раду Житомирського району привести у відповідність до вимог Земельного кодексу України та заяви ОСОБА_1 від 20.08.2020 рішення Оліївської сільської ради Житомирського району тридцять сьомої сесії сьомого скликання за № 1245 від 11.09.2020 "Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок" в частині відомостей графи 4 (орієнтовна площа земельної ділянки, наміченої для відведення, га) - "0,0164" п/п 1 додатку 5, яким надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення в користування на умовах оренди земельної ділянки ОСОБА_1 , змінивши відповідно на "0,5008";

- визнання протиправним та скасування рішення Оліївської сільської ради Житомирського району сорокової сесії сьомого скликання за № 1295 від 21.10.2020 "Про розгляд звернень щодо припинення права користування та внесення змін (уточнень) в рішення сільської ради" в частині п, 2 - Внести зміни (уточнення) 2.2. в рішення Оліївської сільської ради № 1245 37-ї сесії 7-го скликання за від 11.09.2020 "Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок" в додаток 5, II. 1, графу 4 замість виразу "0,0164" читати "0,15" в зв`язку з уточненням.

В обгрунтування позову вказано, що на підставі договорів купівлі продажу частини приміщення від 12.03.2016 та 14.03.2016 позивач є власником об`єкта нерухомості (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 20), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

З метою оформлення належного землекористування під вказаним об`єктом нерухомого майна, як цього вимагає діюче законодавство України, 20.08.2020 було направлено до Оліївської сільської ради заяву стосовно надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки з одночасним висвітленням вищенаведених відомостей. За результатами її розгляду рішенням Оліївської сільської ради тридцять сьомої сесії 7 скликання № 1245 від 11.09.2020 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення в користування на умовах оренди земельної ділянки, однак площі, що не відповідає ні прохальній частині звернення, ні Земельному кодексу України, ні дійсному землекористування, - а саме 0,0164 га, що фактично охоплює виключно основу забудови об`єкта нерухомого майна.

Рішенням Оліївської сільської ради сорокової сесії сьомого скликання № 1295 від 21.10.2020 внесено зміни (уточнення) до рішення Оліївської сільської ради тридцять сьомої сесії 7 скликання № 1245 від 11.09.2020 змінивши площу земельної ділянки, на яку надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в користування на умовах оренди лише на 0,15 га.

Позивач вказує, що оскаржувані рішення відповідача № 1245 від 11.09.2020 та № 1295 від 21.10.2020 є протиправними та необгрунтованими, оскільки прийняті із порушенням норм діючого законодавства України.

Справу призначено до розгляду у порядку спрощеного провадження.

Відповідач у строк, визначений ч.5 ст.162, ч.1 ст.261 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та встановлений ухвалою суду відзив на адміністративний позов не надіслав.

Частиною шостою статті 162 КАС України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Ухвалою від 15.03.2021 справу було призначено до розгляду у порядку загального провадження.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові та просив їх задовольнити у повному обсязі.

У жодне із судових засідань представник відповідача не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, щодо причин неявки суд не повідомляв.

Усною ухвалою суду постановленою без виходу до нарадчої кімнати та занесеною до протоколу судового засідання суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, суд дійшов наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договорів купівлі продажу частини приміщення від 12.03.2016 та 14.03.2016 ОСОБА_1 є власником об`єкта нерухомості (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 20), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

З метою оформлення належного землекористування під вказаним об`єктом нерухомого майна, ОСОБА_1 20.08.2020 було направлено до Оліївської сільської ради заяву стосовно надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки з одночасним висвітленням вищенаведених відомостей.

За результатами її розгляду рішенням Оліївської сільської ради тридцять сьомої сесії 7 скликання № 1245 від 11.09.2020 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення в користування на умовах оренди земельної ділянки, площею 0,0164 га.

Рішенням Оліївської сільської ради сорокової сесії сьомого скликання № 1295 від 21.10.2020 внесено зміни (уточнення) до рішення Оліївської сільської ради тридцять сьомої сесії 7 скликання № 1245 від 11.09.2020 змінивши площу земельної ділянки, на яку надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в користування на умовах оренди лише на 0,15 га.

Позивач вважаючи такі дії і рішення відповідача протиправними, оскільки площа земельної ділянками за спірними рішеннями не відповідає ні прохальній частині звернення, ні Земельному кодексу України, ні дійсному землекористування звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Положення ст. 1 Земельного кодексу України визначають, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до ст. 4 Земельного кодексу України, земельне законодавство включає цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин.

Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Стаття 5 Земельного кодексу України встановлює, що земельне законодавство базується з поміж іншого на таких принципах: забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом; забезпечення раціонального використання та охорони земель; забезпечення гарантій прав на землю.

Згідно статті 93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом.

Статтею 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ст. ст. 12, 122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно статті 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України, не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них з поміж іншого - розташування на земельних ділянках об`єктів

нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

Статтею 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується та набувається і реалізується громадянами виключно до закону.

Відповідно ст. 316 Цивільного Кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 377 Цивільного Кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Стаття 120 Земельного кодексу України визначає, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 120 Земельного кодексу України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, які розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, набуває право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно порядку, визначеного ст. 123 Земельного кодексу України, що відповідно статті 124 кодексу застосовується під час передачі в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності, -

1.Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

2.У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

3.Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Слід вказати, що у матеріалах справи міститься копія розробленого проекту землеустрою та фактичного землекористування попереднього власника об`єкта нерухомості - ПП ОСОБА_2 , адже, відповідно до рішення чотирнадцятої сесії двадцять четвертого скликання від 21 липня 2004 року «Про надання згоди на розробку проектів відведення земельних ділянок» у Оліївської сільської ради Житомирського району, який було розроблено з дотриманням чинного законодавства на час його створення.

Саме з розмірів земельної ділянки вказаних у ньому і виходив позивач при зверненні із заявами до відповідача щодо відведення земельної ділянки.

Разом з тим, спірні рішення відповідача не містять жодних мотивів з яких виходив відповідач визначаючи розмір земельної ділянки на яку надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення в користування на умовах оренди земельної ділянки, та вносячи в подальшому зміни до такого розміру.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Тобто, право особи на участь у процесі прийняття суб`єктом владних повноважень рішень є однією із ключових гарантій реалізації її прав у сфері публічної адміністрації.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що Оліївська сільська рада з непередбачених законом та не підтверджених документально підстав відмовила позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на бажану ним площу.

В рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 Конституційний Суд України зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Рисовський проти України" (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "доброго врядування".

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах "Beyeler v. Italy" № 33202/96, "Oneryildiz v. Turkey" № 48939/99, "Moskal v. Poland" № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі "Hasan and Chaush v. Bulgaria" № 30985/96).

В рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 Конституційний Суд України зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Визначаючись зі способом порушеного права суд враховує наступне.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України", "Рябих проти Росії", "Нєлюбін проти Росії"), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Така позиція суду ґрунтується на позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 28 листопада 2019 року у справі № 2340/3933/18.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що судове рішення має бути спрямоване на реальний захист порушених прав та забезпечувати їх ефективне відновлення з метою запобігання подальших протиправний діянь та рішень суб`єкта владних повноважень.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ст.8 КАС України, застосування правила про пріоритет норми з найбільш сприятливим для особи тлумаченням може бути здійснене також шляхом використання практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у справі "Звежинський проти Польщі" (зава №34049/96) дійшов наступного висновку "Суд підкреслює, що, розглядаючи питання, які мають загальний інтерес, органи державної влади повинні діяти коректно і дуже послідовно. Крім того, як охоронець громадського порядку держава має моральне зобов`язання бути взірцевою, вона повинна стежити за тим, щоб такими були й державні органи, що захищають публічний порядок" (п.73).

Відповідно до частин першої - другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із статтею 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить задовольнити частково.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

З огляду на встановлені обставини, суд не вбачає підстав для визнання протиправним та скасування рішення Оліївської сільської ради Житомирського району тридцять сьомої сесії сьомого скликання за № 1245 від 11.09.2020 "Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок" в частині відомостей графи 4 (орієнтовна площа земельної ділянки, наміченої для відведення, га) - "0,0164" п/п 1 додатку 5, яким надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення в користування на умовах оренди земельної ділянки ОСОБА_1 , оскільки це не призведе до відновлення порушеного права позивача.

Визначаючись з питанням розподілу судових витрат суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, у зв`язку з частковим задоволенням позову, судові витрати позивача на сплату судового збору в розмірі 1816 грн. підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з таких міркувань.

Відповідно до положень п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 - 3 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як видно з поданих документів, 21.12.2020 між позивачем ОСОБА_1 та адвокатським бюро "Дяченко і партнери" укладено договір про надання правової допомоги №22/2020.

Вартість правової допомоги (гонорару), що надається за цим договором, узгоджена сторонами, та фіксується в акті виконанх робіт.

Приписами частини 4 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу до суду було надано договір № 22/2020 про надання правової допомоги від 21 грудня 2020 року, акти приймання-передачі послуг № 1 від 11.01.2021 та №2 від 26.05.2021 , квитанцію про перерахування коштів на суму 5000 грн. та платіжне доручення на 3000 грн.

Дослідивши зміст наданих доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу суд доходить висновку, що такі витрати дійсно були пов`язані саме із розглядом цієї справи та підтверджені документально.

Відповідно до частини 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частинами 6 та 7 ст. 134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з тим суд зауважує, що відповідачем в справі не зазначається про неспівмірність понесених позивачем витрат на правничу допомогу та не подано клопотання про зменшення розміру таких витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Відтак, суд не знаходить підстав для зменшення понесених позивачем витрат на правничу допомогу.

Суд також вказує, що у позовній заяві позивач просив стягнути 10000 грн. витрат на правничу допомогу, однак документально підтвердив лише суму 8000 грн., а тому саме таку суму суд вважає за можливе стягнути з відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, судові витрати підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у справі.

З огляду на викладене, а також зважаючи на приписи ч. 1 ст. 139 КАС України, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Оліївської сільської ради витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 8000,00 грн. та витрат понесених із сплатою судового збору у сумі 1816,00 грн.

Керуючись статтями 77, 90, 242-246, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Олїівської сільської ради Житомирського району (вул. Леоніда Ступницького, 68, Оліївка, Житомирський район, Житомирська область,12402, ) про визнання протиправними та скасування рішень, задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасування рішення Оліївської сільської ради Житомирського району тридцять першої сесії сьомого скликання за № 1041 від 21.02.2020 "Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок" в частині п/п 2 додатку 2, яким залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 ;

Зобов`язати Оліївську сільську раду Житомирського району привести у відповідність до вимог Земельного кодексу України та заяви ОСОБА_1 від 20.08.2020 рішення Оліївської сільської ради Житомирського району тридцять сьомої сесії сьомого скликання за № 1245 від 11.09.2020 "Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок" в частині відомостей графи 4 (орієнтовна площа земельної ділянки, наміченої для відведення, га) - "0,0164" п/п 1 додатку 5, яким надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення в користування на умовах оренди земельної ділянки ОСОБА_1 , змінивши відповідно на "0,5008".

Визнати протиправним та скасування рішення Оліївської сільської ради Житомирського району сорокової сесії сьомого скликання за № 1295 від 21.10.2020 "Про розгляд звернень щодо припинення права користування та внесення змін (уточнень) в рішення сільської ради" в частині п, 2 - Внести зміни (уточнення) 2.2. в рішення Оліївської сільської ради № 1245 37-ї сесії 7-го скликання за від 11.09.2020 "Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок" в додаток 5, II. 1, графу 4 замість виразу "0,0164" читати "0,15" в зв`язку з уточненням.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Оліївської сільської рали на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 1816,00 та судові витрати на правничу допомогу у сумі 8000,00 грн., а всього 9816,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.С. Токарева