Справа № 480/3258/22
Суддя: С.М. Глазько
Дата ухвалення: 2022-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 серпня 2022 року Справа № 480/3258/22
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Глазька С.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу № 480/3258/22 за позовом ОСОБА_1 до Садівської сільської ради Сумського району Сумської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Садівської сільської ради Сумського району Сумської області (далі по тексту - відповідач), в якій просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Садівської сільської ради Сумського району Сумської області від 15.12.2021 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 »;
- зобов`язати Садівську сільську раду Сумського району Сумської області на найближчому пленарному засіданні сесії Садівської сільської ради Сумського району Сумської області повторно розглянути заяву від 07.12.2021 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 2 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту на території Садівської сільської ради Сумського району Сумської області, з урахуванням вимог діючого законодавства.
Свої вимоги мотивувала тим, що 15.12.2021 відповідач своїм рішенням відмовив їй у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою у зв`язку з тим, що згідно рішення виконавчого комітету Шпилівської сільської ради народних депутатів Сумського району Сумської області від 27.01.1994 №5 бажана до відведення земельна ділянка передана безкоштовно громадянам, членам садівничого товариства "Радуга", у приватну власність для ведення колективного садівництва. На переконання позивача, вказане рішення є протиправним, оскільки вказана відповідачем підстава для відмови є необґрунтованою та не узгоджується з приписами ст. 118 Земельного кодексу України.
Ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Відповідач повідомлявся належним чином про відкриття провадження у даній справі, проте заяви про визнання позову чи відзиву на позовну заяву в строки, передбачені статтею 261 КАС України, до суду не надав, тому суд, в порядку ч. 6 ст. 162 КАС України, вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши наявні матеріали справи, заяви по суті справи, з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
З матеріалів справи судом встановлено, що позивач 07.12.2021 звернулася до Садівської сільської ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Садівської сільської ради за межами населеного пункту (а.с.17).
Рішенням 16 cесії 8 скликання Садівської сільської ради від 15.12.2021 відповідач відмовив у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою з підстави, що бажане місце розташування земельної ділянки збігається з земельною ділянкою, яка згідно рішення виконавчого комітету Шпилівської сільської ради народних депутатів Сумського району Сумської області від 27.01.1994 № 5 передана безкоштовно громадянам, членам садівничого товариства "Радуга", у приватну власність для ведення колективного садівництва (зворот а.с.13).

Позивач, не погодившись з вказаним рішенням відповідача, звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступними приписами норм чинного законодавства.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статті 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 №280/97-ВР (далі Закон України Про місцеве самоврядування в Україні) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської Ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень (ч.1 ст.59 Закон України Про місцеве самоврядування в Україні).

Згідно із ч.2 ст. 59 вказаного Закону рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Рішення ради щодо безоплатної передачі земельної ділянки комунальної власності у приватну власність (крім земельних ділянок, що перебувають у користуванні громадян, та випадків передачі земельної ділянки власнику розташованого на ній жилого будинку, іншої будівлі, споруди) приймається не менш як двома третинами голосів депутатів від загального складу ради.

Відповідно до ст.12 Земельного кодексу України від 25.10.2001 №2768-ІІІ (тут і далі - в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі Земельний кодекс України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Вказані норми кореспондуються із частиною 1 статті 122 Земельного Кодексу України, відповідно до якої сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Як встановлено судом, позивач звернулася до відповідача з заявою, в якій просила відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у відповідності до ст.ст. 116, 118 Земельного кодексу України.

Так, відповідно до ч.ч.1-3 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок передачі земельних ділянок у власність громадян врегульовано ст.118 Земельного кодексу України відповідно до частин 6-7 якої громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, клопотання подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Як вбачається з наведених норм, стаття 118 Земельного кодексу України містить виключний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою. Відповідач, в силу вимог Земельного кодексу України та покладених на нього обов`язків, зобов`язаний в кожному випадку дослідити фактичні обставини повно та всебічно для з`ясування наявності чи відсутності встановлених законом підстав для відмови в задоволенні заяви.

Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого земельного питання. З огляду на вимоги частини другої статті 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим. Вказане узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 13.02.2019 у справі №820/688/17, в якому Суд наголосив, що рішення відповідача про відмову в наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не може відповідати критеріям, установленим ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо не надає чіткої та зрозумілої відповіді стосовно наявності причини (причин), які унеможливлюють позитивне вирішення порушеного позивачем питання. Відповідно до частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України така відмова має бути мотивованою, а підставою відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідач, розглядаючи заяву позивача, повинен був прийняти одне з двох рішень: надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надати мотивовану відмову у його наданні. При цьому, у випадку надання відмови, відповідач повинен був керуватись лише тими підставами, виключний перелік яких визначено у ст.118 Земельного кодексу України.

Натомість, як встановлено судом, відповідач рішенням 16 cесії 8 скликання Садівської сільської ради від 15.12.2021 відмовив у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою з огляду на те, що бажане місце розташування земельної ділянки збігається з земельною ділянкою, яка згідно рішення виконавчого комітету Шпилівської сільської ради народних депутатів Сумського району Сумської області від 27.01.1994 № 5 передана безкоштовно громадянам, членам садівничого товариства "Радуга", у приватну власність для ведення колективного садівництва.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Шпилівської сільської ради народних депутатів Сумського району Сумської області від 27.01.1994 № 5 безкоштовно у приватну власність передано земельні ділянки для ведення колективного садівництва розміром не більше 0,12 га згідно списку (зворот а.с.23).

Однак, згідно вказаного рішення неможливо визначити загальний розмір переданої земельної ділянки та її межі. При цьому, список осіб, яким були передані земельні ділянки згідно вказаного списку, так само як і розташування та загальний розмір переданої земельної ділянки, в матеріалах справи відсутній.

У той же час, в оскаржуваному рішенні ради не зазначено, яка саме площа бажаної для відведення позивачу у власність земельної ділянки накладається на землі, які надані у власність членам садівничого товариства «Радуга» для індивідуального садівництва, згідно рішення виконавчого комітету Шпилівської сільської ради народних депутатів Сумського району Сумської області від 27.01.1994 № 5, будь-яка інформація із відображенням меж такої власності відсутня.

Тобто оскаржуване рішення не містить доказів того, що бажана позивачем до відведення спірна земельні ділянка накладається на земельну ділянку, передану у власність членам садівничого товариства «Радуга» для індивідуального садівництва, згідно рішення виконавчого комітету Шпилівської сільської ради народних депутатів Сумського району Сумської області від 27.01.1994 № 5.

Крім того, згідно ст. ст. 22, 23 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-XII (в редакції чинній на час прийняття рішення виконавчим комітетом Шпилівської сільської ради народних депутатів Сумського району Сумської області від 27.01.1994) було визначено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі і на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 57 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-XII (в редакції чинній на час прийняття рішення виконавчим комітетом Шпилівської сільської ради народних депутатів Сумського району Сумської області від 27.01.1994) для ведення колективного садівництва кооперативам громадян за рішенням сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів передаються у власність земельні ділянки, розмір яких не повинен перевищувати 0,12 гектара на одного члена кооперативу. На ділянки, що передаються у власність кожному членові садівницького кооперативу, сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів за поданням відповідних кооперативів видається державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. Громадянам можуть передаватися у власність земельні ділянки для індивідуального садівництва. Розмір цих ділянок не повинен перевищувати 0,12 гектара.

Тобто, для одержання у власність земельної ділянки у 1994 році недостатньо було лише факту ухвалення рішення ради, для виникнення такого права необхідно було одержати документ, що посвідчує право власності - державний акт.

Однак, відповідачем не надано суду документи на підтвердження набуття членами садівничого товариства «Радуга» земельних ділянок у приватну власність для ведення колективного садівництва, як то державні акти на право приватної власності на земельну ділянку.

Таким чином, посилання в оскаржуваному рішенні відповідача як на підставу для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою на рішення виконавчого комітету Шпилівської сільської ради народних депутатів Сумського району Сумської області від 27.01.1994 № 5 є необґрунтованими.

Матеріалами справи дійсно підтверджено, що Садівничому кооперативу "Радуга" видавався державний акт на право постійного володіння землею (а.с.18), однак, даний акт видано на підставі рішення Сумської районної ради від 03.04.1992. Втім, ні вказаний акт, ні рішення від 03.04.1992 не було підставою для прийняття оскаржуваного рішення.

Поряд з цим, слід зазначити, що відповідно до п. в ч.1 ст. 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є, серед іншого, припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій. При цьому згідно інформації Головного управління статистики у Сумській області суб`єкт із назвою "Садівничий кооператив "Радуга" не значиться в базі ЄДРПОУ по Сумській області (зворот а.с.14).

Також судом враховано, що всупереч приписів Земельного кодексу України, в оскаржуваному рішенні Садівської сільської ради від 15.12.2021 відповідачем не зазначено, в чому саме місце розташування земельної ділянки, що планується до відведення, не відповідає вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, чи генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Таким чином, вказана підстава для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою є необґрунтованою та не передбачена приписами Земельного кодексу Україну та таке рішення не може відповідати критеріям правомірності, визначених в ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи встановлені судом обставини у справі та досліджені докази, суд приходить до висновку, що відповідач, відмовляючи позивачу рішенням в задоволенні заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, не дотримався вимог Земельного кодексу України, тому суд вбачає необхідним визнати таке рішення протиправним, скасувавши його, у зв`язку з чим, суд вважає необхідним зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 07.12.2021 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 2,00 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами населеного пункту на території Садівської сільської ради, та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням висновків суду.

Щодо розподілу судових витрат, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн. та судового збору у загальному розмірі 1012,25 грн., в т.ч. 992,40 грн. та комісія банку 19,85 грн., суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 244 Кодексу адміністративного судочинства України, під час ухвалення рішення, суд, окрім іншого, має вирішити як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що у відповідності до ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вказаних вимог, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження) та суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України, від 10 грудня 2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12 жовтня 2006 року у справі Двойних проти України, від 30 березня 2004 року у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі №810/3806/18, від 31.03.2020 у справі №726/549/19.

Як вбачається з матеріалів справи, професійна правнича допомога у даній справі надавалася позивачу адвокатом Домашенко Юрієм Олександровичем

Представником позивача для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до суду було подано наступні документи, в т.ч. копії: договір про надання правових послуг, укладений між позивачем та ОСОБА_2 31.01.2022 (далі - Договір), звіт про обсяг наданих послуг згідно Договору, укладеного між позивачем та ОСОБА_2 12.04.2022 (далі - Звіт про обсяг наданих послуг), квитанція про оплату позивачем 1000,00 грн. від 03.02.2022 та ордер на надання правової допомоги (а.с. 16, 28-29, 30).

Так, згідно п.п.1.1, 3.1 Договору позивач доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надати необхідну правову (правничу, юридичну) допомогу позивачу: здійснити правовий аналіз документів та вжити обґрунтованих заходів по визнанню протиправними дій, або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, скасування рішень, зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити дії, тощо, що пов`язані з реалізацією позивачем права на приватизацію (відведення у власність) земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, представництво, правовий супровід, використовувати передбачені в законодавчих актах засоби та способи захисту законних прав та інтересів позивача, а позивач зобов`язується виплатити адвокату вартість юридичних послуг (правничої допомоги).

Гонорар та порядок обчислення гонорару - фіксований розмір. За ознайомлення з наявними документами, підготовку запитів і подання однієї позовної заяви, представництво інтересів позивача та ведення справи в одній справі суду першої інстанції: передоплатою 1000,00 грн.

Згідно Звіту про обсяг наданих послуг адвокат виконав наступні роботи:

1) узагальнення документів, узгодження правової позиції по справі, правового аналізу наявних доказів (документів), визначення переліку відсутніх доказів та порядку їх отримання - з розрахунку 1 година роботи на суму 125,00 грн.;

2) перевірка чинності законодавства, судової практики у подібних справах, підготовка правової позиції по справі, підготовка позовної заяви; друкування, копіювання, засвідчення додатків для суду та відповідача, підготовка звіту про обсяг наданих послуг - з розрахунку 6 годин роботи на суму 750 грн., 30 хв. роботи на суму 62,50 грн. та 30 хв. роботи на суму 62,50 грн.;

3) підготовка звернень, листів, заяв, клопотань, скарг, складання запиту, процесуальних документів та інше. Збір доказів та додаткової інформації, встановлення фактів, що мають юридичне значення - з розрахунку 6,5 годин роботи;

4) прибуття до суду чи іншої установ та очікування (подання позовної заяви), які згідно судової практики Верховного Суду, є складовими правничої допомоги, що в комплексі з іншими видами правничої допомоги сприяють забезпеченню захисту прав та інтересів клієнта (постанова Верховного Суду у справі № 910/7586/19 від 25 травня 2021 року) - з розрахунку 1 година роботи.

Відповідно до квитанції №10/02-03 від 03.02.2022 до прибуткового касового ордера позивачем сплачено адвокату Домашенко Ю.О. 1000,00 грн. (зворот а.с.29).

Вказані вище документи відповідають вимогам частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-14 та підтверджують факт понесення витрат саме у цій справі.

Таким чином, розмір понесених позивачем витрат в ході судового розгляду справи підтверджується належними та допустимими в розумінні КАС України доказами.

Крім того, при вирішенні цього питання судом ураховується, що жодних заперечень чи клопотань щодо незгоди із заявленим до відшкодування розміром чи зменшення витрат на правничу допомогу відповідач до суду не надіслав.

З урахуванням викладеного суд доходить висновку про те, що за відсутності клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, суд, вирішуючи питання розподілу судових витрат, не може оцінювати відповідність їх розміру критеріям, що передбачені у частині п`ятій статті 134 КАС України, та, відповідно, самостійно зменшувати розмір заявлених до відшкодування сум.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 червня 2022 року у справі №380/4759/21.

Таким чином, з урахуванням досліджених судом доказів щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн., а також суму судового збору в розмірі 992,40 грн., сплаченого позивачем за подання позовної заяви згідно квитанції від 08.02.2022 (а.с.13).

Разом з тим, як зазначалося вище, відповідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно квитанції від 08.02.2022 позивачем сплачено 992,40 грн. судового збору за подання даного позову та комісію банку за проведення платежу 19,85 грн.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно частини 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частини другої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Разом з тим, комісія банку за здійснення операції з перерахування судового збору не належить до судових витрат ні згідно статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, ні згідно Закону України "Про судовий збір".

Суд вважає, що цей платіж є оплатою послуг банку за переказ грошових коштів та залежить від умов надання банком своїх послуг.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення заяви представника позивача щодо стягнення суми судових витрат у розмірі 19,85 грн. на сплату комісії банку.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Садівської сільської ради Сумського району Сумської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення 16 cесії 8 скликання Садівської сільської ради від 15.12.2021, яким ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 2,00 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами населеного пункту на території Садівської сільської ради.

Зобов`язати Садівську сільську раду Сумського району Сумської області (вул. Войти, 5, сел. Сад, Сумський район, Сумська область, 42343, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) від 07.12.2021 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 2,00 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами населеного пункту на території Садівської сільської ради, та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням висновків суду.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Садівської сільської ради Сумського району Сумської області (вул. Войти, 5, сел. Сад, Сумський район, Сумська область, 42343, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в рахунок повернення сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.М. Глазько