Справа № 240/39505/21
Суддя: Горовенко Анна Василівна
Дата ухвалення: 2022-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2022 року м. Житомир

справа № 240/39505/21

категорія 102090000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Горовенко А.В.,

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні суду за адресою: 10014, місто Житомир, вул. Мала Бердичівська, 23, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , до управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державна іпотечна установа, про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , в якому просить:

- визнати протиправними дії управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради, що полягають у відмові реєстрації місця проживання малолітньої ОСОБА_2 ;

- зобов"язати управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради здійснити реєстрацію місця проживання малолітньої ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 29.09.2021 звернувся до управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання його малолітньої дитини ОСОБА_2 , до якої було додано всі необхідні документи. Проте відповідач відмовив у здійсненні реєстрації місця проживання його малолітньої дитини з підстав неподання необхідних документів, а саме ненадання письмової згоди відповідного іпотекодержателя.

Позивач вважаючи, що зазначена відмову є протиправною, оскільки порушує права його малолітньої дитини, звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ухвали Житомирського окружного адміністративного суду від 28.12.2021 провадження у справі відкрито. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвала про відкриття провадження була направлена позивачу, відповідачу та третій особі за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, вказана ухвала отримана відповідачем та третьою особою.

Відповідач у строк, встановлений ч.1 ст.261 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), зазначений в ухвалі про відкриття провадження надіслав до суду відзив на позовну заяву (за вх.№10461/22), у якому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування зазначає, що управлінням ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради 27.10.2021 було надано відмову у реєстрації малолітньої дитини позивача за вказаною адресою на підставі п.11 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» №207 від 02.03.2016 року, а саме не подані необхідні документи: письмова згода відповідного іпотекодержателя.

Вказує, що 27.05.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Про внесення змін до Правил реєстрації місця проживання» №481, відповідно до якої до Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів від 02.03.2016 №207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» внесено зміни.

А саме, доповнено пункт 18 зазначених Правил положенням наступного змісту: у разі перебування житла в іпотеці, довірчій власності як способу забезпечення виконання зобов`язань для реєстрації місця проживання особи додатково подається письмова згода відповідного іпотекодержателя або довірчого власника.

В свою чергу, 20.09.2021постановою Шостого апеляційного адміністративного суду в справі №640/14809/20 визнано незаконною та скасовано постанову Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до правил реєстрації місця проживання» від 27 травня 2020 року №481, проте змін в нормативну правову базу Кабінетом Міністрів України, на момент звернення позивача, не внесено, та наразі дана постанова залишається чинною.

Саме тому, орган реєстрації місця проживання зобов`язаний нею керуватись при здійсненні своїх повноважень.

Письмових пояснень по суті заявлених позовних вимог від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державної іпотечної установи до суду не надходило.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Суд, розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні докази за своїм внутрішнім переконанням, зазначає наступне.

Судом встановлено, що відповідно до запису у паспорті громадянина України серії НОМЕР_1 , місце проживання ОСОБА_1 з 25.10.2019 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5-7).

У свою чергу, право проживання ОСОБА_1 за вказаною адресою виникло на підставі договору фінансового лізингу №ФЛ201900550 від 20.09.2019, предметом якого є об"єкт житлової нерухомості - квартира АДРЕСА_2 , (а.с. 13-22).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 24.09.2021, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_2 , батьками якої є: батько - ОСОБА_1 та мати - ОСОБА_3 (а.с. 10).

29 вересня 2021 року позивач звернувся до управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини, в якій просив зареєструвати його дитину - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою свого місця реєстрації.

Дружина позивача - ОСОБА_3 , надала згоду на реєстрацію місця проживання дитини, про що свідчить особистий підпис матері на вказаній заяві (а.с.11-12).

27 жовтня 2021 року управлінням ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради прийнято рішення про відмову в реєстрації місця проживання з посиланням на пункти 11 Правил реєстрації місця проживання, оскільки заявником не подано необхідних документів: а саме не надано письмової згоди відповідного іпотекодержателя (а.с. 11-12).

Вказане рішення відображено в поданій заявником заяві.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

У разі якщо особа не може самостійно звернутися до органу реєстрації, реєстрація може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника на підставі довіреності, посвідченої в установленому законом порядку (далі - представник).

Статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначений перелік документів, які особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) для подальшої реєстрації місця проживання.

Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку (ст. 3 Закону).

Відповідно до ст.10 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» правила здійснення реєстрації місця проживання, форми необхідних для цього документів, порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Правила реєстрації місця проживання затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207.

Згідно з п.3 Правил реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Отже, відповідно до наведеної вимоги законодавства, в даному випадку, саме виконавчий орган міської ради, є органом реєстрації, який передбачений п.3 Правил реєстрації місця проживання, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207.

Відповідно до ч.1 ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно ч.5 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

Відповідно до ст.242 Цивільного кодексу України батьки є законними представниками своїх дітей.

Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Правила - №207), визначений перелік документів, які подає особа або її представник для реєстрації місця проживання.

Так, згідно з цим пунктом Правил, зокрема, у разі перебування житла в іпотеці, довірчій власності як способу забезпечення виконання зобов`язань для реєстрації місця проживання особи додатково подається письмова згода відповідного іпотекодержателя або довірчого власника.

Відповідно до п.11 Правил №207 орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо:

- особа не подала необхідних документів або інформації;

- у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними;

- звернулася особа, яка не досягла 14 років.

Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику.

Аналогічні положення містяться в ст.9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Підставою для прийняття оскаржених дій відповідача, щодо відмови в реєстрації місця проживання малолітньої дитини позивача з посиланням на ст.9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та пункти 11 і 18 Правил реєстрації місця проживання, стало неподання позивачем необхідних документів або інформації.

В ході розгляду справи встановлено, що фактичною підставою для відмови у вчиненні реєстраційних дій стало ненадання письмової згоди іпотекодержателя на реєстрацію за вказаною адресою малолітньої дитини у зв`язку із знаходження цього житла в іпотеці.

Зазначені обставини не заперечуються сторонами і підтверджені матеріалами справи.

Разом з тим, приймаючи таке рішення, відповідачем не враховано наступне.

Відповідно до ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», міжнародні договори, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно з ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 4 статті 29 Цивільного кодексу України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Отже, у випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень ст.3 Конвенції про права дитини пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відсутність реєстрації місця проживання малолітньої дитини позивача за місцем фактичного проживання його батьків суперечить інтересам дитини та обмежує реалізацію її прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист.

Окрім того, суд враховує, що Постановою Кабінету Міністрів України від 27 травня 2020 року №481 внесено зміни до Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року №207, а саме: п. 18 після абзацу 15 доповнити новим абзацом такого змісту: "У разі перебування житла в іпотеці, довірчій власності як способу забезпечення виконання зобов`язань для реєстрації місця проживання особи додатково подається письмова згода відповідного іпотекодержателя або довірчого власника".

Проте, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року у справі №640/14809/20 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_4 . Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 травня 2021 року - скасовано, та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 до Кабінету Міністрів України, третя особа: Міністерство юстиції України - задоволено. Визнано незаконною та скасовано постанову Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до правил реєстрації місця проживання" від 27 травня 2020 року №481.

Відповідно до ч.1 ст.328 КАС України, яка регламентує порядок набрання судовими рішеннями суду апеляційної інстанції законної сили, передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Так, при розгляді справи №640/14809/20 колегією суддів апеляційної інстанції зазначено таке: «Відповідно до частин 1, 2 статті 49 Закону 794-VII Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Статтею 3 Конвенції Генеральної Асамблеї ООН про права дитини від 20.11.1989 визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 16 вказаної Конвенції Генеральної Асамблеї ООН встановлено, що жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.

Згідно зі ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Законом України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року №2402-III передбачено право дитини на житло.

Так, відповідно до частини 2 статті 18 вказаного Закону діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Проте, аналізуючи постанову Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до правил реєстрації місця проживання" від 27.05.2020 № 481 колегія суддів приходить до висновку, що механізм, який встановлений оскаржуваною Постановою, ускладнює правила підтвердження реєстрації дітей та їх батьків у житлі, яке перебуває в іпотеці, довірчій власності як способу забезпечення виконання зобов`язань, адже він передбачає наявність додаткового документу для реєстрації дитини в житлі, яка перебуває в іпотеці, довірчій власності та згоду іпотекодержателя житла на реєстрацію дитини.

Фактично, відмова іпотекодержателя або довірчого власника на реєстрацію місця проживання дітей та їх батьків означає втручання в здійснення права дитини на її особисте і сімейне життя, недоторканність житла.

У рішенні "Хабровські проти України" від 17.01.2016 Європейський Суд з прав людини зазначив, що важливою метою ст. 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку державних органів. Крім того, існують позитивні обов`язки, властиві ефективному "дотриманню" права на повагу до сімейного життя. В обох контекстах треба зважати на справедливий баланс, який слід зберігати між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому. Проте, оскаржувана Постанова не забезпечує балансу інтересів між дітьми та іпотекодержателями або довірчими власниками такого майна».

Відомості щодо скасування постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року у справі № 640/14809/20 станом на дату розгляду даної адміністративної справи - відсутні.

Таким чином, виходячи з того, що оскільки станом на момент звернення (29 вересня 2021 року) позивача до управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради із відповідною заявою та на момент відмови відповідача (27.10.2021) у реєстрації дитини, вищевказане положення Правил реєстрації місця проживання було скасовано.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що наявні підстави для визнання протиправними дій управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради щодо відмови 27.10.2021 у реєстрації місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_2 .

Разом з тим, згідно з ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року, кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

В справі «East/WestAllianceLimited» проти України» (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

Зважаючи на природу та підстави даного спору, оскільки спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, суд зазначає, що оскільки норма Правил реєстрації місця проживання, яка передбачала обов`язкове отримання письмової згоди відповідного іпотекодержателя або довірчого власника для реєстрації місця проживання особи є нечинною з огляду на скасування постанови Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до правил реєстрації місця проживання" від 27 травня 2020 року №481, та яка була підставою для відмови у задоволенні заяви позивача про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини, відтак наявні підстави для задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради зареєструвати місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) за місцем проживання та реєстрації її батька - ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст.139 КАС України питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.

Керуючись статтями 6-9, 32, 77, 90, 139, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Житомирський окружний адміністративний суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ідн. номер НОМЕР_3 ), який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , до управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради (майдан ім. С.П.Корольова, 4/2, м.Житомир,10014, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державна іпотечна установа (бульвар Лесі Українки, буд.34, м.Київ, 01133, ), про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, - задовольнити.

Визнати протиправними дії управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради щодо відмови 27.10.2021 у реєстрації місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зобов`язати управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради зареєструвати місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за місцем проживання та реєстрації її батька - ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено в повному обсязі 08 серпня 2022 року.

Суддя А.В. Горовенко