Справа № 560/6518/22
Суддя: Драновський Я.В.
Дата ухвалення: 2022-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/6518/22
РІШЕННЯ

іменем України

08 серпня 2022 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Драновського Я.В. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1, в якому з урахуванням зави про уточнення позовних вимог, просить: визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 10.05.2022 №111 в частині направлення військовослужбовця роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_1 у відрядження до військової частини НОМЕР_3, м. Яворів, Львівської області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що зі слів начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 позивача наказом було відряджено до військової частини НОМЕР_3, м. Яворів, Львівської області, з 11.05.2022 для виконання бойових завдань у складі військової частини.

Однак, позивачу не було надано для ознайомлення оскаржуваний наказ. Зазначив, що в порушення вимог Інструкції про відрядження військовослужбовців ЗСУ від 02.02.2011 №98, в наказі не зазначено строк та термін відрядження. З урахуванням наведеного, вважає оскаржуваний наказ (в частині направлення його у відрядження) протиправним, а тому просить його скасувати.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому заперечив проти позовних вимог.

Зазначив, що доведення наказів по стройовій частині під особистий підпис військовослужбовця не передбачено. Відповідно до положень Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін. Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно. Рішення про відрядження позивача оформлене оскаржуваним наказом, доведене до нього в усному порядку, зважаючи на що у задоволенні позову слід відмовити.

Від позивача надійшла відповідь на відзив, де останній не погоджується з викладеними у відзиві твердженнями відповідача.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив наступне.

За змістом військового квитка серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 26.02.2022 був призваний на військову службу у Збройні Сили України під час мобілізації на підставі указу Президента України віл 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» для проходження військової служби у ІНФОРМАЦІЯ_3.

10.05.2022, на виконання розпорядження командувача військ оперативного командування «ІНФОРМАЦІЯ_2» від 10.05.2022 №501/316дск, начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 видано наказ за №111, згідно з яким старшого сержанта ОСОБА_1 , головного сержанта - командира відділення взводу охорони роти охорони сьомого відділу ІНФОРМАЦІЯ_3 відряджено до військової частини НОМЕР_3 (м. Яворів, Львівської області) з 10 травня 2022 року до окремого розпорядження, з метою виконання бойових завдань у складі військової частини НОМЕР_3. Підстава: розпорядження начальника штабу - заступника командувача військ оперативного командування "ІНФОРМАЦІЯ_2" від 10.05.2022 №5/308; телеграма начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 10.05.2022 №4/248.

Вважаючи зазначений наказ протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України в зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, проходженням військової служби у Збройних Силах України здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008).

Статтею 2 Закону №2232-XII визначено, що проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (далі - військовослужбовці) (п. 5 Положення №1153/2008).

Указом Президента України "Про введення воєнного стану" від 24.02.2022 №64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, строк дії якого продовжено: з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб (указ Президента України від 14.03.2022 №133/2022); з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб (указ Президента України від 18.04.2022 №259/2022); з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб (указ Президента України від 17.05.2022 №341/2022).

Водночас, указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 постановлено військовому командуванню (зокрема, Міністерству оборони України та Збройним Силам України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Указом Президента України "Про загальну мобілізацію" від 24.02.2022 №69/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, оголошено проведення загальної мобілізації протягом 90 діб із дня набрання чинності цим указом, зокрема, на території Хмельницької області.

Статтею 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Враховуючи викладене, у зв`язку із введенням на території України правового режиму воєнного стану та оголошення загальної мобілізації ОСОБА_1 призвано на військову службу до Збройних Сил України та зараховано до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується матеріалами справи та сторонами не заперечується.

Пунктом 145 Положення №1153/2008 визначено, що військовослужбовці можуть бути направлені у відрядження самостійно або у складі військового підрозділу (команди) з метою, зокрема, забезпечення охорони, супроводження і доставки військових вантажів, озброєння, військової техніки та інших матеріальних засобів; виконання обов`язків військової служби у складі військових частин, задіяних до ведення воєнних (бойових) дій, у тому числі в антитерористичних операціях; в інших випадках за викликом (розпорядженням) старших командирів.

Військовослужбовці направляються у відрядження за рішенням командирів (начальників) військових частин або старших командирів (начальників), про що видається наказ командира (начальника) військової частини по стройовій частині.

Особливості направлення військовослужбовців Збройних Сил України у відрядження в межах України визначає Інструкція про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України, затверджена наказом Міністерства оборони України від 20.02.2017 №105, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за №364/30232 (далі - Інструкція №105).

Відповідно до п.2 Інструкції №105 відрядження - направлення військовослужбовців Збройних Сил України (далі - військовослужбовці) за наказом командира (начальника, керівника) на певний строк в інший населений пункт для виконання службових завдань поза місцем постійної (тимчасової) дислокації військової частини (підрозділу).

Згідно з п.3 Інструкції №105 рішення про направлення військовослужбовців у відрядження (за наявності бюджетних асигнувань) та відшкодування витрат на відрядження приймають, зокрема, у військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях - командир (начальник, керівник) військової частини (військового навчального закладу, військового підрозділу вищого навчального закладу, установи, організації).

Рішення про направлення військовослужбовців у відрядження оформляється відповідним наказом, в якому зазначаються: пункт призначення; найменування військової частини (установи, організації), куди відряджається військовослужбовець; строк та терміни відрядження; мета відрядження.

На підставі наказу про направлення у відрядження військовослужбовцям оформлюється у встановленому порядку посвідчення про відрядження.

Дослідивши витяг з оскаржуваного наказу від 10.05.2022 №111 (по стройовій частині) суд встановив, що такий наказ виданий начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі телеграми начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 10.05.2022 №4/248, яке, в свою чергу, прийняте на виконання розпорядження начальника штабу - заступника командувача військ оперативного командування «ІНФОРМАЦІЯ_2» від 10.05.2022 №501/316дск.

Згідно з телеграмою від 10.05.2022 №4/248 начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 начальникам ІНФОРМАЦІЯ_1 області наказано відрядити особовий склад, визначений у додатку (до окремого розпорядження) до військової частини НОМЕР_3 (м. Яворів) з метою виконання бойових завдань у складі зазначеної військової частини. Забезпечити особовий склад, що вибуває витягами з наказу по стройовій частині про їх відрядження та двома примірниками посвідчення про відрядження.

У зв`язку з чим, оскаржуваним наказом з 10.05.2022 відряджено, зокрема, ОСОБА_1 для виконання бойових завдань у складі військової частини НОМЕР_3.

Таким чином, оскаржуваний наказ містить пункт призначення та найменування військової частини (установи, організації), куди відряджається позивач - військова частина НОМЕР_3 (м. Яворів, Львівської області); строк та терміни відрядження - до окремого розпорядження; мету відрядження - для виконання бойових завдань у складі військової частини НОМЕР_3, а також прийнятий уповноваженою особою - начальником ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відтак, такий наказ виданий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.

Як зазначив відповідач, посвідчення про відрядження видане військовослужбовцю наручно, позивач вказаних обставин не спростував, письмової позиції з приводу отримання/не отримання ним посвідчення про відрядження до суду не надав.

Щодо доводів позивача про відсутність в оскаржуваному наказі строку та терміну його відрядження суд зазначає таке.

Пунктом 4 Інструкції №105 передбачено, що строк відрядження визначається командиром (начальником, керівником), але не може перевищувати в межах України 30 календарних днів з урахуванням часу перебування в дорозі (крім випадків, коли інші строки відрядження визначаються законодавчими та іншими нормативно-правовими актами).

При цьому, абзацом 9 пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 №98, зі змінами та доповненнями, встановлено, що строк відрядження військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу та працівників, які направляються починаючи з 14 квітня 2014 року в межах України для участі в антитерористичних операціях та здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів, а також, здійснення заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, не повинен перевищувати період проведення таких заходів.

Таким чином, постанова Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 №98 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) встановлює інший строк відрядження військовослужбовців в межах України для участі в здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, який не повинен перевищувати період проведення таких заходів.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що оскаржуваний наказ в частині відрядження позивача до іншої військової частини для виконання бойових завдань прийнятий з порушенням порядку чи способу його прийняття.

Адже, беручи до уваги введення на всій території України правового режиму воєнного стану, який триває як на день виникнення спірних правовідносин, так і на день ухвалення судового рішення, оскаржуваний наказ містить строк та термін відрядження позивача, а саме: до окремого розпорядження.

Щодо посилання позивача на неознайомлення його з оскаржуваним наказом, суд зазначає таке.

Згідно із ст. 11 Закону України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України "від 24.03.1999 №548-XIV (далі - Закон № 548-XIV) необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни.

Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника (ст.14 Закону № 548-XIV).

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (ст.16 Закону № 548-XIV).

Відповідно до ст.35 Закону № 548-XIV, накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові.

Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.

Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.

Згідно зі статтею 36 Закону № 548-XIV командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень.

За віддання і виконання явно злочинного наказу (розпорядження) винні особи притягаються до відповідальності згідно із законом.

Статтею 37 Закону № 548-XIV встановлено, що військовослужбовець після отримання наказу відповідає: "Слухаюсь" і далі виконує його. Для того, щоб переконатися, чи правильно підлеглий зрозумів відданий наказ, командир (начальник) може зажадати від нього стисло передати зміст наказу. Підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ.

Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.

Враховуючи викладене, та обставина, що позивача не ознайомлено з оскаржуваним наказом у паперовому вигляді, не свідчить про фактичну відсутність такого наказу та про його неправомірність, оскільки в силу вимог ст.35 Закону №548-XIV наказ може бути доведений до одного чи групи військовослужбовців не лише в письмовій, а й в усній формі, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.

У позовній заяві позивач зазначає, що зі слів начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 його було відряджено до військової частини НОМЕР_3 (м. Яворів Львівської області) для виконання бойових завдань у складі військової частини, з 10.05.2022.

Таким чином, позивач не заперечив факту усного доведення до нього змісту оскаржуваного наказу, а тому суд відхиляє доводи позивача про порушення відповідачем порядку ознайомлення його з таким наказом.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу, що згідно зі ст.4 Закону України "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України" від 24.03.1999 №551-XIV (далі - Закон №551-XIV) військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця, серед іншого: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не опускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Статтею 5 Закону №551-XIV встановлено, що за стан дисципліни у військовому з`єднанні, частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення. Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків.

Право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк (ст.6 Закону №551-XIV).

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що відповідач підтвердив правомірність оскаржуваного наказу, а наведені позивачем доводи не дають суду підстав для його скасування, зважаючи на що у задоволенні позову слід відмовити.

Підстави для застосування положень статті 139 КАС України у суду відсутні.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

у задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 )
Відповідач:ІНФОРМАЦІЯ_3 (АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_4)

Головуючий суддя Я.В. Драновський