Справа № 520/27420/21
Суддя: Мороко А.С.
Дата ухвалення: 2022-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2022 р. № 520/27420/21 Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мороко А.С., розглянувши у порядку спрощеного провадження в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу № 520/27420/21 за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Донецької обласної прокуратури (вул. Університетська, буд. 6,м. Маріуполь,Донецька область,87500) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Донецької обласної прокуратури (прокуратури Донецької області) в частині не нарахування та невиплати ОСОБА_1 передбаченої законодавством додаткової заробітної плати, у сумі 9509,9 грн., а саме: надбавки у розмірі 15 % від посадового окладу, за роботу в умовах режимних обмежень, ще пов`язана з роботою з документами, які становлять державну таємницю, за період жовтня 2012 - лютого 2016 років;

- зобов`язати Донецьку обласну прокуратуру (прокуратуру Донецької області) нарахувати та виплатити одним платежем ОСОБА_1 додаткову заробітну платню - надбавку за роботу в умовах режимних обмежень, що пов`язана з роботою з документами, які становлять державну таємницю, у розмірі 15 % від посадового окладу, за період жовтень 2012 - лютий 2016 років у сумі 9509,9 грн;

- зобов`язати Донецьку обласну прокуратуру (прокуратуру Донецької області) нарахувати та виплатити одним платежем ОСОБА_1 кошти, які складають різницю між виплаченими йому протягом жовтня 2012 - лютого 2016 років сумами допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомог для оздоровлення та сумами вказаних допомог, розрахованими з урахуванням надбавки у розмірі 15 % від посадового окладу, за роботу в умовах режимних обмежень, що пов`язана з роботою з документами, які становлять державну таємницю.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що під час робити працював із секретними документами протягом усього періоду дії доступу до державної таємниці, але всупереч Закону України «Про державну таємницю» та підзаконних актів відповідачем з 2016 року майже не нараховувалася та не виплачувалася 15 % надбавка за роботу в умовах режимних обмежень. Також, при звільнені позивачу були виплачені не всі належні суми грошового забезпечення, а саме: надбавки за службу в умовах режимних обмежень. Такі дії відповідача є протиправними та такими, що порушують права позивача.

Ухвалою судді від 28.12.2021 відкрито спрощене провадження по справі по даній справі та надано відповідачу строк для подачу відзиву на позовну заяву.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження була надіслана відповідачу, та отримана ним.

Відповідач проти позову заперечував та надав відзив на позов. В обґрунтування своїх доводів зазначив, що позивач не відноситься до складу осіб, які постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю, адже такими вважаються особи, які за своїми функціональними обов`язками або на час виконання робіт згідно з укладеними договорами займаються розробленням, виготовленням, обліком, зберіганням, використанням документів, виробів та інших матеріальних носіїв державної таємниці, приймають рішення з цих питань або здійснюють постійний контроль за станом захисту державної таємниці (як наприклад працівники режимно-секретної частини). Інших пропозицій щодо включення в накази про встановлення надбавки за службу в умовах режимних обмежень не надходило, а тому позовні вимоги є безпідставними.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ст. 229 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, в період з 02.10.2007 року по 08.02.2016 року ОСОБА_1 працював в органах прокуратури Донецької області на різних посадах.

У період з 08.10.2012 року по 09.02.2016 року позивач працював на посадах прокурора, старшого прокурора відділу нагляду за додержаннями органами СБУ та слідчим слідчого відділу обласної прокуратури.

Згідно з розпорядженням Управління СБУ в Донецькій області від 18.09.2012 року № 171 д/ДСКК ОСОБА_1 мав допуск до державної таємниці, терміном дії на 7 років за формою два.

Наказом № 100-к від 08.02.2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів про адміністративні правопорушення управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави прокуратури Донецької області, у зв`язку з переведенням до Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України.

З пояснень позивача вбачається, що з позивачем не проведено остаточний розрахунок та не виплачено усі належні виплати.

На звернення позивача від 27.09.2021 року листом від 11.10.2021 року № 07-6271-21 Донецька обласна прокуратура повідомила, що надбавку за роботу в умовах режимних обмежень ОСОБА_1 було нараховано та виплачено у періоди:

- з 01.05.2012 року по 31.07.2013 року;

- з 01.10.2013 року по 30.11.2013 року;

- з 01.10.2014 року по 3.11.2014 року;

- з 01.11.2015 року по 30.11.2015 року.

Представник відповідача у відзиві на позов підтвердив, що вказані нарахування були проведені у розмірі 10 % від посадового окладу позивача.

Також, на звернення позивача від 14.11.2021 року листом від 19.11.2021 року № 09-73 (вих.. № 21) Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил повідомлено ОСОБА_1 , що його допуск до державної таємниці відповідно до номенклатури посад було надано наказом військового прокурора Військової прокуратури об`єднаних сил від 20.03.2019 року № 45 рсо-09, припинено 27.02.2020 № 11 рсо-09.

Позивач, вважаючи, що за період жовтень 2013 року лютий 2016 року йому не виплачено надбавки за службу в умовах режимних обмежень у розмірі 15 % від посадового окладу, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та перевіряючи дії відповідача на відповідність вимогам частини другої статті 2КАС України, суд зазначає наступне.

За змістом частин 1 та 4 статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Суспільні відносини, пов`язані з віднесенням інформації до державної таємниці, засекречуванням, розсекречуванням її матеріальних носіїв та охороною державної таємниці з метою захисту національної безпеки України регулює Закон України від 21 січня 1994 року № 3855-ХІІ «Про державну таємницю» (далі - Закон № 3855-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 23 Закону № 3855-ХІІ залежно від ступеня секретності інформації встановлюються такі форми допуску до державної таємниці: форма 1 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності «особливої важливості», «цілком таємно» та «таємно»; форма 2 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності «цілком таємно» та «таємно»; форма 3 - для роботи з секретною інформацією, що має ступінь секретності «таємно», а також такі терміни дії допусків: для форми 1 - 5 років; для форми 2 - 10 років; для форми 3 - 15 років.

Відповідно до частини другої статті 22 Закону № 3855-ХІІ допуск до державної таємниці із ступенями секретності «особливої важливості», «цілком таємно» та «таємно» надається дієздатним громадянам України віком від 18 років, які потребують його за умовами своєї службової, виробничої, наукової чи науково-дослідної діяльності або навчання, наказом чи письмовим розпорядженням керівника органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи або організації, де працює, перебуває на службі чи навчається громадянин.

Згідно частини четвертої статті 22 Закону № 3855-ХІІ допуск до державної таємниці керівникові органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації надається наказом чи письмовим розпорядженням посадової особи, що призначає його на посаду, а у разі, коли орган державної влади, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація не підпорядкована іншому органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємству, установі, організації або не належить до сфери їх управління, допуск до державної таємниці надається зазначеному керівникові наказом чи письмовим розпорядженням керівника органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, яка є замовником робіт, пов`язаних з державною таємницею. Керівникам центральних органів виконавчої влади, які призначаються на посаду Кабінетом Міністрів України, до державної таємниці надається розпорядженням Кабінету Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 3855-ХІІ переоформлення громадянам допуску до державної таємниці здійснюється: у разі закінчення терміну дії допуску до державної таємниці за необхідності подальшої роботи з секретною інформацією; у разі потреби підвищення громадянину форми допуску за необхідності роботи з секретною інформацією вищого ступеня секретності; у разі необхідності проведення додаткової перевірки, пов`язаної з можливим виникненням обставин, передбачених пунктами 2 і 4 частини першої та частиною другою статті 23 цього Закону.

За приписами частини другої цієї статті скасування раніше наданого допуску до державної таємниці можливе у разі виникнення або виявлення обставин, передбачених статтею 23 цього Закону, а також після припинення громадянином діяльності, у зв`язку з якою йому було надано допуск, втрати громадянства України чи визнання його недієздатним.

Частиною п`ятою статті 26 Закону № 3855-ХІІ передбачено, що громадянина, якому скасовано допуск до державної таємниці, якщо виконання трудових чи службових обов`язків вимагає доступу до державної таємниці, а переміщення на інше робоче місце чи іншу посаду неможливе, може бути в передбаченому законодавством порядку переведено на іншу роботу або службу, не пов`язану з державною таємницею, чи звільнено.

Відповідно до статті 30 Закону № 3855-ХІІ у разі коли за умовами своєї професійної діяльності громадянин постійно працює з відомостями, що становлять державну таємницю, йому повинна надаватися відповідна компенсація за роботу в умовах режимних обмежень, види, розміри та порядок надання якої встановлюються Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначених вимог закону Кабінет Міністрів України постановою від 15 червня 1994 року № 414 затвердив Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 414 (далі - Положення)

У пункті 1 Положення зазначено, що воно визначає види, розміри і порядок надання компенсації працівникам органів законодавчої, виконавчої та судової влади, органів прокуратури, інших органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, які за умовами своєї професійної діяльності постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю (далі - особи, які працюють в умовах режимних обмежень).

Згідно з пунктом 2 Положення особам, які працюють в умовах режимних обмежень, установлюється надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «особливої важливості», - 20 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «цілком таємно», - 15 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «таємно», - 10 відсотків.

Відповідно до пункту 5 Положення такими, що постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю, вважаються особи, які за своїми функціональними обов`язками або на час виконання робіт згідно з укладеними договорами займаються розробленням, виготовленням, обліком, зберіганням, використанням документів, виробів та інших матеріальних носіїв державної таємниці, приймають рішення з цих питань або здійснюють постійний контроль за станом захисту державної таємниці.

Згідно з пунктом 6 Положення персональний склад осіб, які працюють в умовах режимних обмежень, та розмір надбавки визначаються керівником відповідного органу законодавчої, виконавчої та судової влади, органу прокуратури, інших органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, де працюють ці особи.

Надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) виплачується лише за наявності дозволу на провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею, наданого відповідно до законодавства про державну таємницю.

Умови, за яких державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації можуть отримати дозвіл на провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею, встановлено у статті 20 Закону № 3855-ХІІ.

Надання допуску до державної таємниці, передбачає визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією. Зокрема, така необхідність виникає, якщо виконання службових/посадових обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

Тобто, якщо обсяг функціональних обов`язків за певною посадою, зокрема в державному органі, передбачає, що під час їх виконання в особи виникне чи може виникнути необхідність доступу до державної таємниці (як-от ознайомлення з документами та/чи іншими матеріальними носіями інформації, засекреченими у встановленому законодавством порядку), така особа з огляду на таку службову необхідність повинна отримати у встановленому порядку допуск до державної таємниці відповідної форми, яка відповідно до статті 22 Закону № 3855-ХІІ залежить від ступеня секретності.

Відсутність у посадової особи допуску до державної таємниці (встановленої форми) унеможливлює виконання нею посадових обов`язків, відтак і саме перебування на посаді, яка за обсягом покладених на неї завдань вимагає доступу до державної таємниці і умовою призначення на яку (перебування на якій) є наявність/необхідність оформлення допуску до державної таємниці.

Робота в умовах режимних обмежень покладає на особу, якій у встановленому порядку надано допуск до державної таємниці встановленої форми, певні зобов`язання та обмеження. Якщо така робота зумовлена виконанням професійних обов`язків (зокрема за відповідною посадою у державному органі), це означає, що в умовах режимних обмежень особа працює постійно, у зв`язку з чим у неї відповідно до статті 30 Закону № 3855-ХІІ виникає право на отримання компенсації.

За змістом пункту 2 Положення, компенсація надається у виді надбавок до посадових окладів (тарифних ставок) у відсотковому відношенні, розмір якого залежить від ступеня секретності інформації, до якої оформлено допуск. Зокрема, за допуск до відомостей та їх носіїв, що мають ступінь секретності «цілком таємно» встановлюється п`ятнадцяти відсоткова надбавка.

Виплата надбавки у відповідному розмірі до посадового окладу особі, яка працює в умовах режимних обмежень, здійснюється на підставі наказу керівника відповідного органу, у якому особа працює/проходить службу. Водночас умови, за яких особа має право на отримання такої надбавки, а також її розмір визначають Закон № 3855-ХІІ та прийняте урядом на його виконання Положення.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що положення статті 30 Закону № 3855-ХІІ, пунктів 2, 5 Положення слід розуміти так, що необхідною умовою отримання компенсації у зв`язку з виконанням робіт, які передбачають доступ до державної таємниці, є наявність в особи допуску до державної таємниці (на підставі якого надається доступ до державної таємниці), а також виконання робіт/завдань та/або посадових обов`язків, які вимагають доступу до державної таємниці чи з огляду на поставлені завдання передбачають виникнення необхідності у такому доступі.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена у постановах від 25.04.2018 по справі №802/74/15-а та від 28.01.2021 по справі 240/229/20.

Згідно із ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Отже, для вирішення питання про те, чи умови праці особи передбачають роботу з відомостями та їх носіями, які становлять державну таємницю, необхідно насамперед з`ясувати обсяг функціональних обов`язків цієї особи за посадою та умови (вимоги, критерії), яким повинна відповідати особа для того, щоб бути призначеною на цю посаду та/або виконувати роботу/завдання, пов`язані з доступом до документів, інших матеріальних носіїв інформації, що становить державну таємницю. Це можна встановити, зокрема, на підставі посадових інструкцій, внутрішніх відомчих документів та/або підзаконних нормативних актів, які містять вимоги для зайняття певної посади у відповідному органі або регламентують порядок виконання робіт/завдань, що вимагають доступу до державної таємниці.

Тобто, якщо особа отримала у встановленому порядку допуск до державної таємниці, працює, зокрема, в державному органі, і характер і умови її праці, з огляду на займану посаду, передбачає режимні обмеження, пов`язані з допуском до державної таємниці, керівник відповідного органу зобов`язаний призначити їй надбавку у розмірі, визначеному Положенням, про що видати відповідний розпорядчий документ, зокрема наказ.

Таким чином, факт наявності у позивача допуску до державної таємниці форми 2 ("таємно" та «цілком таємно»), його праця в державному органі, характер її умов та займана ним посада, яка передбачала режимні обмеження, пов`язані з доступом до державної таємниці, є підставою для призначення йому надбавки у розмірі, визначеному Положенням, з видачею відповідного розпорядчого документа.

Однак, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, якого обтяжено обов`язком доведення обґрунтованості прийняття спірного рішення, документально не доведено, що у встановлений судом період позивач не виконував роботи в умовах режимних обмежень зі ступенем секретності "цілком таємно" та, відповідно, не мав права на надбавку за роботу з державною таємницею в розмірі 15 %.

Посилання відповідача щодо відсутності наказів про встановлення позивачу надбавки у розмірі саме 15% суд вважає необґрунтованим, оскільки, по-перше, той факт, що відповідачем по справі не видавався наказ (накази) про встановлення і виплату позивачу по справі надбавки за роботу в умовах режимних обмежень не може бути свідченням невиконання позивачем роботи, пов`язаної з доступом до державної таємниці під грифом "цілком таємно", враховуючи займані позивачем посади, які за функціональними обов`язками передбачали доступ працівника до роботи з таємними документами.

Відповідач безпідставно та необґрунтовано у спірні періоди не призначив відповідним розпорядчим документом та не виплачував позивачу надбавку до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі, визначеному законодавством.

Зокрема, як вбачається з даних трудової книжки позивача, ОСОБА_1 :

- 30.11.2012 року переведений на посаду старшого прокурора,;

- 04.12.2013 року переведений на посаду слідчого третього слідчого відділу слідчого управління;

- 25.09.2014 року переведений слідчим першого слідчого відділу слідчого управління ;

- 23.07.2015 року переведений старшим слідчим першого слідчого відділу слідчого управління;

- 09.02.2016 року звільнений з посади

При цьому, відповідачем не долучено до матеріалів справи витяги з посадових інструкцій позивача за займаними посадами у вищезазначені періоди, а відзив на позов не містить частини документів, які вказані як додатки до відзиву на позов.

Водночас, суд враховує, що Донецька обласна прокуратура (та її архівні відділи) до 2014 року знаходилась на території м. Донецьк, який з 2014 року визнаний окупованою територією.

Законом України Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях від 18 січня 2018 року № 2268-VIII тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль.

Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, визначаються Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України.

Указом Президента України Про межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях від 7 лютого 2019 року № 32/2019 визначено, що місто Донецьк (у тому числі селище міського типу Ларине, село Павлоградське, місто Моспине, селище міського типу Горбачево-Михайлівка, село Бирюки, село Вербова Балка, село Гришки, село Кисличе, село Михайлівка, село Новодвірське, село Темрюк) є тимчасово окупованою територією.

Відповідно до частин першої та другої статті 4 Закону України від 15.04.2014 №1207-VII Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України (далі - Закон № 1207-VII) на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

На підставі частини першої статті 17 Закону № 1207-VII передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені Законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

Згідно з статтею 18 Закону № 1207-VII, громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Відтак, суд вважає, що відсутність у позивача можливості надати відповідні витяги з посадових інструкцій та/чи інші документи з метою з`ясування факту покладення на нього обов`язків роботи таємними документами під грифом "цілком таємно" у період з 2012 по 2016 рік внаслідок знаходження архіву на тимчасово окупованій території, не позбавляє позивача права на соціальні гарантії відповідно до "Намібійських винятків".

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 560/3907/18.

Суд також зазначає, що відсутність у суб`єкта владних повноважень можливості здійснити перевірку відомостей, які зберігаються в архіві на непідконтрольній українській владі території не є безумовною підставою для відмови особі у реалізації наявного у нього права на пенсійне забезпечення.

Аналогічні висновки викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 28 серпня 2018 року (справа №175/4336/16-а), від 23 липня 2019 року (справа №537/53/17), які судом враховано, на виконання приписів ч.5ст.242 КАС України.

Також, відповідач у відзиві, як на підставу відмови у позові, посилається на ту обставину, що позивач постійно не виконував роботу рід грифом «цілком таємно», а тому не має права на надбавку у розмірі саме 15 %.

Проте, суд вважає такі твердження необґрунтованими з урахуванням того що, матеріалами справи підтверджується той факт, що позивач мав допуск до державної таємниці форми 2 («таємно» та «цілком таємно»), характер його роботи (служби) передбачав роботу по забезпеченню режиму таємності, а тому, вказане є підставою для отримання позивачем надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за відповідний період.

Крім того, щодо доводів відповідача, що матеріалами справи не підтверджується факт постійної праці позивача з відомостями, що становлять державну таємницю, суд відхиляє, та зауважує, що в даному випадку поняття "постійно" не залежить від кількості виготовлених такою особою документів (значної або незначної кількості), або часу витраченого на роботу з такими документами, інформацією, а головним критерієм в даному випадку є наявність відповідного допуску до державної таємниці та практична реалізація права на такий допуск відповідно до функціональних обов`язків посадовою особою.

Обсяг функціональних обов`язків позивача, пов`язаних з доступом до державної таємниці не може виконуватися періодично та в незначній кількості. Матеріалами справи підтверджується той факт, що позивач мав допуск до державної таємниці та відповідно до функціональних обов`язків виконував службові обов`язки (роботу), які передбачали наявність такого допуску, та відповідно до нього застосовувалися обмеження, які передбачені для осіб, які мають право на доступ до державної таємниці.

Відповідачем протилежного не доведено і не спростовано, наказ про надання доступу до таємниці, на момент проходження служби позивачем, був чинним.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що позивач має право на отримання надбавки у розмірі лише 10% посадового окладу (як за роботу з документами під грифом «таємно»), оскільки доказів того, що ОСОБА_1 не працював з документами зі ступенем секретності «цілком таємно» відповідачем до суду не надано, а відтак суб`єктом владних повноважень документально не підтверджено неможливість виплати позивачу надбавки у розмірі 15 % посадового окладу (за роботу з документами секретності «цілком таємно»).

Таким чином, враховуючи те, що ОСОБА_1 на підставі розпоряджень Управління СБУ в Донецькій області у спірні періоди було надано доступ до державної таємниці - для роботи з інформацією, що має ступінь секретності "таємно" та "цілком таємно" у відповідності до покладених функціональних обов`язків, то суд приходить до висновку про наявність у позивача права на надбавку до посадового окладу в розмірі 15 відсотків, у контексті розуміння приписів Положення № 414.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язати Донецьку обласну прокуратуру (прокуратуру Донецької області) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 кошти, які складають різницю між виплаченими йому протягом жовтня 2012 - лютого 2016 років сумами допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення та сумами вказаних допомог, розрахованими з урахуванням надбавки у розмірі 15 % від посадового окладу, за роботу в умовах режимних обмежень, що пов`язана з роботою з документами, які становлять державну таємницю, то суд приходить до висновку про їх задоволення, з огляду на їх пов`язаний та взаємозалежний характер з попередніми вимогами, які судом також задоволені.

Окрім того, відповідачем у відзиві на позов не наведено жодних заперечень щодо вказаної частини позовних вимог.

Водночас, вимоги про виплату нарахованих за рішенням суду сум одним платежем є передчасними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки у суду відсутні підстави вважати, що відповідачем не буде виплачена вся сума надбавки за роботу в умовах режимних обмежень, що пов`язана з роботою з документами, які містять державну таємницю в інший спосіб.

Стосовно заяви позивача про відшкодування витрат на надання правничої допомоги, то суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 134 КАС України).

Згідно із ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно із п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 р. № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Таким чином, до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження витрат з оплати правової допомоги подано наступні документи:

- договір №1 від 01.10.2021, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Салівоном Д.О.;

- додаток від 01.12.2021 року до договору №1 від 01.10.2021;

- акт № 2 приймання передачі наданої правової допомоги від 10.12.2021 року.

Згідно умов додаткової № 2 від 27.10.2021 року, вартість правової допомоги у даній справі у розмірі 10000,00 грн. стягується на користь Бюро протягом 10 днів з моменту проголошення рішення по справі.

З огляду на викладене, враховуючи співмірність розміру витрат на правничу допомогу із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг, а також ціною позову та (або) значенням справи для сторони, то суд приходить до висновку про стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 5000, 00 грн.

Таким чином, заява позивача про стягнення на його користь витрат на надання правничої допомоги, підлягає задоволенню.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності своїх дій у спірних правовідносинах. Натомість обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, частково знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду.

Враховуючи, що відповідачем не було надано достатніх доказів, які спростовують вимоги адміністративного позову, суд вважає вимоги позивача правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, належним чином обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, через що підлягають частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат проводиться в порядку ст. 139 КАС України не проводиться, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Донецької обласної прокуратури (вул. Університетська, буд. 6,м. Маріуполь,Донецька область,87500) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії- задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Донецької обласної прокуратури (прокуратури Донецької області) в частині не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової заробітної плати, а саме: надбавки у розмірі 15 % від посадового окладу, за роботу в умовах режимних обмежень, ще пов`язана з роботою з документами, які становлять державну таємницю, за період жовтня 2012 - лютого 2016 років у сумі 9509,9 грн.

Зобов`язати Донецьку обласну прокуратуру (прокуратуру Донецької області) () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) додаткову заробітну платню - надбавку за роботу в умовах режимних обмежень, що пов`язана з роботою з документами, які становлять державну таємницю, у розмірі 15 % від посадового окладу, за період жовтень 2012 - лютий 2016 років у сумі 9509 (дев`ять тисяч п`ятсот дев`ять) грн. 90 коп.

Зобов`язати Донецьку обласну прокуратуру (прокуратуру Донецької області) () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) різницю між виплаченими йому протягом жовтня 2012 - лютого 2016 років сумами допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомог для оздоровлення та сумами вказаних допомог, розрахованими з урахуванням надбавки у розмірі 15 % від посадового окладу, за роботу в умовах режимних обмежень, що пов`язана з роботою з документами, які становлять державну таємницю.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Донецької обласної прокуратури (прокуратуру Донецької області) () на користь ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справа розглядалась в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.С. Мороко