Справа № 260/6746/21
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2022-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2022 рокуЛьвівСправа № 260/6746/21 пров. № А/857/9528/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Кушнерика М.П., Носа С.П.,

з участю секретаря судового засідання: Кахнич Г.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 травня 2022 року (ухвалене головуючою-суддею Плехановою З.Б., час проголошення рішення 11 год 32 хв у м. Ужгороді, повний текст судового рішення складено 20.05.2022) у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року Фізична особа-підприємець (далі ФОП) ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним позовом, в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову №ЗК/318/288/АВ-ТД-ФС-28 від 20.08.2021, винесену першим заступником начальника Управління Держпраці у Закарпатській області (далі ГУ Держпраці, відповідач) ОСОБА_2 про накладення на неї штрафу у розмірі 300000,00 грн, зупинити її виконання, визнати протиправним та скасувати припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю №ЗК318/288/АВ/п від 26.07.2021, внесений інспектором праці ГУ Держпраці Гриценком С.І.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.05.2022 позовні вимоги були задоволені повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ Держпраці подало апеляційну скаргу, в якій через невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з`ясування, просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що інспекційне відвідування було проведено відповідно до вимог Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №823 від 21.08.2019 (далі Порядок №823) та Міжнародних конвенцій, у ході проведення якого 23.07.2021 о 09 год 35 хв у ФОП ОСОБА_1 , за місцем здійснення її підприємницької діяльності в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розміщеного за адресою : АДРЕСА_1 , виявлено найманого працівника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Також у ході відвідування за вищевказаною адресою, в міні пекарні комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на випічці в кухні на робочих місцях знаходились 2 працівниці, які відмовились назватися та надати пояснення. Трудові договори або договори цивільно-правового характеру між позивачем та вищевказаними працівниками не укладались. Таким чином інспекційним відвідуванням встановлено, що ФОП ОСОБА_1 допустила до виконання робіт 5 громадян без укладання з ними трудового договору, чим порушила вимоги ч.4 ст.24 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), а саме : фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору. Таким чином, оспорювана постанова винесена уповноваженою посадовою особою ГУ Держпраці з урахуванням норм Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №509 від 17.07.2013 (далі Порядок №509) та на підставі абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України, а отже є законною.

Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Відтак, в контексті положень ч.4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання та вважає за можливе провести апеляційний розгляд за відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що ФОП ОСОБА_1 здійснює свою діяльність згідно Виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, дата запису 11.10.2006 за №0001677, зареєстроване місце проживання : АДРЕСА_1 . Основний вид економічної діяльності 47.81 роздрібна торгівля з лотків і на ринках харчовими продуктами, напоями та тютюновими виробами.

22.07.2021 пунктом 1 наказу ГУ Держпраці №171 «Про проведення інспекційних відвідувань» інспекторам праці Гриценку С.І. та Джумелі М.І., за участю начальника Управління Дороша Б.В. та начальника відділу ОСОБА_6 було доручено провести інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 за відповідною адресою щодо дотримання трудового законодавства в частині оформлення трудових відносин за переліком питань, визначених п.п.1; 2; 3 Додатку №3 Акту, затвердженого наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України №2161 від 27.10.2020.

22.07.2021 відповідачем було видано направлення за №658 про проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 за адресою : АДРЕСА_1 .

26.07.2021 посадовими особами ГУ Держпраці було проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 , за результатом якого складено Акт інспекційного відвідування № ЗК 318/288/АВ від 26.07.2021 (далі - Акт), яким зафіксовано порушення, а саме : 23.07.2021 о 09 год. 35 хв. у ФОП ОСОБА_1 , за місцем здійснення нею підприємницької діяльності в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розміщеного за адресою : АДРЕСА_1 , виявлено найманого працівника ОСОБА_3 , яка повідомила, що працює у ФОП ОСОБА_1 1 рік. Також в ході відвідування на робочому місці продавця в магазині було виявлено ОСОБА_4 , яка повідомила, що працює у ФОП ОСОБА_1 2 дні. Разом з тим, за тією ж адресою, торгувала морозивом ОСОБА_5 , яка повідомила, що працює у ФОП ОСОБА_1 4 роки. З даними працівниками не було укладено письмового трудового договору. Дані факти зафіксовано засобами відеотехніки. В ході відвідування за вищевказаною адресою, в міні пекарні комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на випічці в кухні на робочих місцях знаходились 2-працівниці, які відмовились назватися та надати пояснення. З даними працівниками також не було укладено письмово трудового договору. Вказаний факт зафіксовано засобами відеотехніки.

Таким чином, у ході інспекційного відвідування встановлено, що ФОП ОСОБА_1 допустила до виконання робіт 5 громадян та ще 2 працівників, які відмовились назватися, без укладання з ними трудового договору, чим порушила вимоги ч.4 ст.24 КЗпП України, яке полягало у фактичному допуску працівників до роботи без оформлення трудового договору.

26.07.2021 інспектором Управління Гриценко С.І. було внесено припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю відносно ФОП ОСОБА_1 за №ЗК 318/288/АВ/П, яким її зобов`язано усунути вказані в Акті порушення до 20.08.2021 та надати письмове повідомлення про його виконання у визначені в ньому строки, долучивши копії первинних документів.

26.07.2021 посадовою особою Управління було складено протокол про адміністративне правопорушення за №ЗК 318/288/АВ/П/ПТ, який направлено на розгляд до Хустського районного суду.

26.07.2021 Управління попередженням про відповідальність за порушення законодавства про працю №ЗК 318/288/АВ/П/ПО повідомило ФОП ОСОБА_1 про те, що за допущення до виконання роботи найманих працівників без оформлення трудового договору настає відповідальність, передбачена абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України.

20.08.2021 першим заступником начальника ГУ Держпраці Грицик В.І. було прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами за №ЗК318/288/АВ-ТД-ФС-28, якою на підставі абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 300000 грн.

Зокрема, вказаною постановою зафіксовано, що 20.08.2021 на розгляд справи в ГУ Держпраці про накладення штрафу, з`явився адвокат Стасюк Ю.П., який відповідно до договору про надання правової допомоги від 17.08.2021 представляє інтереси ФОП ОСОБА_1 , котрий надав письмові пояснення осіб, які знаходились в приміщенні в день інспекційного відвідування, а саме : ОСОБА_7 ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та заперечив факт використання ФОП ОСОБА_1 праці найманих працівників без оформлення трудових відносин. Також пояснив, що в приміщенні, в якому проводилось інспекційне відвідування, ФОП ОСОБА_1 не здійснює підприємницьку діяльність, оскільки таке належить на праві особистої власності ОСОБА_8 .

30.08.2021 ОСОБА_9 відповідно до статті 255 КУпАП скерував до Хустського районного суду протокол про адміністративне правопорушення №ЗК 318/288/АВ/П/ПТ від 26.07.2021 стосовно ФОП ОСОБА_1 . Також, до цього ж суду було направлено для відома оспорювану постанову.

13.12.2021 постановою Хустського районного суду Закарпатської області по справі №309/3243/21 ФОП ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.3 ст.41 КУпАП з накладенням на неї адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі п`ятисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить суму 8500,00 грн.

Вважаючи оспорювані рішення відповідача протиправними, ФОП ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з вимогою про їх скасування.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку має місце подвійне притягнення позивачки до адміністративної відповідальності. При цьому, суб`єктом звернення до суду щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності, як і суб`єктом винесення оспорюваною постанови було ГУ Держпраці, а тому вимога про визнання протиправною та скасування спірної постанови є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини регулює КЗпП України. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Частиною першою статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Визначення трудового договору міститься у статті 21 КЗпП України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною другою статті 265 КЗпП України визначено перелік порушень законодавства про працю, за які юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу.

Відповідно до абзацу 1 ч. 2 ст. 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Так, визначальним у даній справі є подвійне притягнення позивачки оспорюваною постановою до юридичної відповідальності одного виду за одне і те саме порушення.

Колегія суддів вважає за потрібне вказати, що Об`єднана палата Верховного Суду під час розгляду справи №260/1743/19 за схожих правовідносин у постанові від 22.12.2020 дійшла висновку, що в умовах одночасного застосування санкцій до фізичної особи - підприємця за статтею 265 КЗпП України та статтею 41 КУпАП, має місце подвійне застосування щодо однієї і тієї ж особи двох штрафних каральних заходів. Це є не лише непропорційним та надмірним обтяженням щодо такої особи, але й ставить у нерівне правове становище при вчиненні аналогічного правопорушення у діяльності юридичної особи та фізичної особи-підприємця не на користь останнього.

Розмежування статусу фізичної особи та фізичної особи - підприємця не зумовлює можливостей відходу від цих висновків, оскільки в обидвох випадках каральна мета відповідальності реалізується щодо єдиного суб`єкта права - фізичної особи, яка з метою законного здійснення господарської діяльності отримує додатковий правовий статус. Оскільки правовий статус підприємця фізична особа з повною цивільною дієздатністю набуває в порядку реалізації свого права на здійснення підприємницької діяльності, яка не заборонена законом (згідно з частиною першою статті 42 Конституції України та частиною першою статті 50 Цивільного кодексу України, частиною першою статті 128 Господарського кодексу України).

Отже, фізична особа - підприємець, яка використовує найману працю, не може бути одночасно притягнута до відповідальності за частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частиною третьою статті 41 Кодексу України про адміністративне правопорушення.

Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 22.12.2020 сформулювала правовий висновок, відповідно до якого:

- штрафи, передбаченні статтею 265 Кодексу законів про працю України, є заходами фінансової відповідальності, а тому підстав відносити їх до заходів адміністративної відповідальності немає;

- фізична особа - підприємець, яка використовує найману працю, не може бути одночасно притягнута до відповідальності за частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частиною третьою статті 41 Кодексу України про адміністративне правопорушення в частині допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору у зв`язку з порушенням принципу «non bis in idem» як складового елементу принципу верховенства права.

Колегія суддів зазначає, що позивачка притягнута до адміністративної відповідальності постановою Хустського районного суду Закарпатської області від 13.12.2021 по справі №309/3243/21, за частиною 3 статті 41 КУпАП.

Так, в мотивувальній частині постанови суд дійшов висновку, що в діях ФОП ОСОБА_1 є склад адміністративного правопорушення, передбачений ч.3 ст.41 КУпАП, як фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), а тому її слід притягнути до адміністративної відповідальності та накласти на неї адміністративне стягнення.

Отже, позивачка як фізична особа - підприємець, який використовує найману працю, не може бути одночасно притягнута до відповідальності за частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частиною третьою статті 41 Кодексу України про адміністративне правопорушення.

Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Цією конституційною нормою встановлено заборону саме «подвійного», а не «повторного» притягнення до відповідальності. Застосування зазначеного конституційного положення не залежить від того, за яким рішенням особу було притягнуто до відповідальності раніше.

Підхід, застосований відповідачем, в контексті обставин цієї справи, призвів до того, що позивача фактично притягнуто до відповідальності у вигляді штрафу за одне й те саме порушення двічі. Такий результат правозастосування, не зважаючи на причини його виникнення, не узгоджується з цілями ст. 61 Конституції України.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 19.03.2021 у справі №300/195/20.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості даного позову.

Відтак, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 травня 2022 року по справі №260/6746/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді М. П. Кушнерик
С. П. Нос
Повне судове рішення складено 08.08.2022