Справа № 420/3477/22
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2022-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/3477/22

Головуючий в І інстанції: Аракелян М.М.

Дата та місце ухвалення рішення: 27.06.2022 р. м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шеметенко Л.П.

судді Стас Л.В.

судді Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 червня 2022 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Алвас» до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Алвас» до Головного управління ДПС в Одеській області, в якій позивач просить: визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління ДПС в Одеській області від 24.01.2022 року № -1502, якою Товариство з обмеженою відповідальністю «Алвас» зобов`язано сплатити загальну суму штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 75318,52 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 червня 2022 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано податкову вимогу ГУ ДПС в Одеській області від 24.01.2022 року № 0-1502. Стягнуто з Головного управління ДПС в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Алвас» судові витрати зі сплати судового збору у сумі 2481 грн. та судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 7000 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заявленого позову, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, неправильному застосуванні норм матеріального права, порушенні норм процесуального права в частині розподілу судових витрат.

Представником позивача поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що ТОВ «Алвас» перебуває на обліку в ГУДПС в Одеській області, Ізмаїльська державна податкова інспекція.

З 12.10.2021 року по 20.10.2021 року працівниками ГУ ДПС в Одеській області була проведена перевірка ТОВ «Алвас» з питань додержання суб`єктами господарювання вимог, встановлених законодавством України, які є обов`язковими до виконання при здійсненні оптової та роздрібної торгівлі алкогольними напоями, тютюновими виробами та пального, за результатами якої складено акт перевірки № 22808/15-32-09-07 від 20.10.2021 року.

На підставі вищезазначеного акту відповідачем відносно позивача прийняті податкові повідомлення-рішення від 26.11.2021 року № 28725/15-32-09-07/23856703, № 28726/15-32-09-07/23856703, № 28727/15-32-09-07/23856703.

Загальна сума штрафних (фінансових) санкцій нарахована за цими ППР складає 75318,52 грн.

Не погодившись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, ТОВ «Алвас» подало на них скаргу до Державної податкової служби України.

Скарга надіслана ТОВ «Алвас» 08.12.2021 року та отримана ДПС України 20.12.2021 року, що підтверджується відповідними описом вкладення, квитанцією АТ «Укрпошта» та трекінгом відстеження відправлень з сайту АТ «Укрпошта».

08.12.2021 року позивач надіслав ГУ ДПС в Одеській області повідомлення про адміністративне оскарження податкових повідомлень-рішень від 26.11.2021 року № 28725/15-32-09-07/23856703, № 28726/15-32-09-07/23856703, № 28727/15-32-09-07/23856703, яке отримане ГУ ДПС в Одеській області 10.12.2021 року.

24.01.2022 року Головним управлінням винесено податкову вимогу № 0-1502 про сплату ТОВ «Алвас» податкового боргу у сумі 75318,52 грн., яка отримана позивачем 04.02.2022 року засобами поштового зв`язку.

Не погоджуючись із вказаною вимогою, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи триваючу з 08.12.2021 року процедуру оскарження ТОВ «Алвас» податкових повідомлень-рішень, грошові зобов`язання, визначені у цих ППР, вважаються неузгодженими та у ГУДПС в Одеській області були відсутні підстави для прийняття оскаржуваної податкової вимоги від 24.01.2022 року.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на викладене.

Відповідно до пп. 56.1, 56.2 ст. 56 Податкового кодексу України (далі ПК, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

У разі якщо платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, такий платник має право звернутися із скаргою про перегляд цього рішення до контролюючого органу вищого рівня.

Скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій або електронній формі засобами електронного зв`язку (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується (п. 56.3 ст. 56 ПК України).

Згідно із п. 56.5 ст. 56 ПК України платник податків одночасно з поданням скарги контролюючому органу вищого рівня зобов`язаний письмово або в електронній формі засобами електронного зв`язку (з дотриманням вимог, визначених пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу) повідомляти контролюючий орган, яким визначено суму грошового зобов`язання або прийнято інше рішення, про оскарження його податкового повідомлення-рішення або будь-якого іншого рішення.

Скарга, подана із дотриманням строків, визначених абзацом першим пункту 56.3 цієї статті, зупиняє виконання платником податків грошових зобов`язань, визначених у податковому повідомленні-рішенні (рішенні), на строк від дня подання такої скарги до контролюючого органу до дня закінчення процедури адміністративного оскарження. Протягом зазначеного строку податкові вимоги з податку, що оскаржується, не надсилаються, а сума грошового зобов`язання, що оскаржується, вважається неузгодженою (п. 56.15 ст. 56 ПК України).

Відповідно до пп. 56.16, 56.17 ст. 56 ПК України днем подання скарги вважається день фактичного отримання скарги відповідним контролюючим органом, а в разі надсилання скарги поштою - дата отримання відділенням поштового зв`язку від платника податків поштового відправлення із скаргою, яка зазначена відділенням поштового зв`язку в повідомленні про вручення поштового відправлення або на конверті.

Процедура адміністративного оскарження закінчується: днем, наступним за останнім днем строку, передбаченого для подання скарги на податкове повідомлення-рішення або будь-яке інше рішення відповідного контролюючого органу у разі, коли така скарга не була подана у строк, передбачений абзацом першим пункту 56.3 цієї статті; днем отримання платником податків рішення відповідного контролюючого органу про повне задоволення скарги; днем отримання платником податків рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику; днем отримання платником податків рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику; днем звернення платника податків до контролюючого органу із заявою про розстрочення, відстрочення грошових зобов`язань, що оскаржувались.

День закінчення процедури адміністративного оскарження вважається днем узгодження грошового зобов`язання платника податків, крім випадку, передбаченого підпунктом 108-1.2.2 пункту 108-1.2 статті 108-1 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до пункту 52-8 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України (в редакції, яка була чинною станом на момент прийняття оскаржуваної вимоги) тимчасово, на період по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), зупиняється перебіг строків, встановлених: статтею 56 цього Кодексу (в частині процедури адміністративного оскарження) щодо скарг платників податків (крім скарг щодо законності декларування заявленого до відшкодування з бюджету податку на додану вартість та/або з від`ємного значення з податку на додану вартість), що надійшли (надійдуть) по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), та/або які не розглянуті станом на 18 березня 2020 року. Таке зупинення не породжує будь-яких наслідків, передбачених статтею 56 цього Кодексу.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами, внесеними згідно з Постановами KMУ № 104 від 17.02.2021 року, № 405 від 21.04.2021 року, № 611 від 16.06.2021 року, № 855 від 11.08.2021 року, № 981 від 22.09.2021 року, № 1336 від 15.12.2021 року) було прийняте рішення: з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 31 березня 2022 р. на території України встановити карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211.

Як вбачається з матеріалів справи та визнається відповідачем, підставою для формування та направлення позивачу оскаржуваної податкової вимоги від 24.01.2022 року № -1502 став факт несплати ТОВ «Алвас» штрафних (фінансових) санкцій у загальній сумі 75318,52 грн., визначених у податкових повідомленнях-рішеннях від 26.11.2021 року № 28725/15-32-09-07/23856703, № 28726/15-32-09-07/23856703, № 28727/15-32-09-07/23856703.

Водночас, як встановлено судом першої інстанції та не оспорюється відповідачем, ТОВ «Алвас» надіслано скаргу на наведені податкові повідомлення-рішення до контролюючого органу вищого рівня 08.12.2021 року, ця скарга отримана Державною податковою службою України 20.12.2021 року.

Станом на момент формування оскаржуваної податкової вимоги та направлення її позивачу ТОВ «Алвас» не отримувало рішення ДПСУ стосовно результатів розгляду своєї скарги на вказані ППР.

За встановлених у справі обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що суми грошових зобов`язань, які визначені у податкових повідомленнях рішеннях від 26.11.2021 року № 28725/15-32-09-07/23856703, № 28726/15-32-09-07/23856703, № 28727/15-32-09-07/23856703, вважаються неузгодженими та у ГУДПС в Одеській області відсутні підстави для направлення позивачу податкової вимоги про сплату цих грошових зобов`язань.

Оскаржувана податкова вимога прийнята з порушенням вимог п. 56.15 ст. 56 ПК України.

В апеляційній скарзі відповідачем жодним чином не спростовуються та не оспорюються встановлені судом першої інстанції обставини та наведені висновки суду.

Відповідач в апеляційній скарзі не оспорює факт оскарження позивачем податкових повідомлень - рішень, на підставі яких фактично сформована оскаржувана податкова вимога, та не заперечує ті обставини, що станом на момент її формування ДПСУ рішення за результатами розгляду скарги позивача не прийнято.

Відповідач в апеляційній скарзі посилається на правомірність прийнятих податкових повідомлень рішень, проте, це питання не є предметом спору у даній справі.

Що стосується доводів апеляційної скарги в частині розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Статтею 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 9 статті 139 КАС України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

З аналізу наведених положень КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат.

Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором.

При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Разом з цим, суд при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат має враховувати, що надані стороною докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, що прямо передбачено ч. 9 ст. 139 КАС України.

Таким чином, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспівмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим, суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Колегія суддів зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За правилами ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У відповідності до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Досліджуючи питання щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, який визначений в акті приймання-передачі наданих послуг, колегія суддів приходить до висновку, що оцінка дій, що полягали в складанні та підписанні угоди про надання правової допомоги, з`ясуванні обставин спірних правовідносин на підставі вивчення наданих клієнтом первинних документів, аналізі ключових правових позицій Верховного Суду, складанні проекту позовної заяви, складанні проекту заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, складанні проекту акту приймання-передачі наданих послуг, направленні позовної заяви до суду (загальна вартість 13000 грн.), не відповідає критеріям обґрунтованості та пропорційності до предмета спору та його ціни, оскільки дана справа є справою незначної складності та стосується лише питання узгодження в адміністративному порядку грошових зобов`язань.

На підставі наведеного у сукупності, враховуючи, що дана справа віднесена до справ незначної складності, її розгляд здійснений судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, з огляду на зміст та обсяг робіт проведених адвокатом (представником позивача складено лише позовну заяву, судові засіданні у справі не проводились, будь-які інші процесуальні дії представником позивача не вчинялись), пов`язаність цих витрат з розглядом справи, обґрунтованість та пропорційність витрат до предмета спору, значення справи для сторін, колегія суддів приходить до висновку, що на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн. В свою чергу, заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу, а також і визначена судом першої інстанції сума цих витрат, що підлягає відшкодуванню, є неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу у даній справі.

На підставі наведеного у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скаргу підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції зміні в частині розподілу судових витрат, в іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 червня 2022 року змінити, виклавши абзац третій його резолютивної частини у наступній редакції:

«Стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області (код ЄДРПОУ ВП 44069166) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Алвас» () судові витрати зі сплати судового збору у сумі 2481 грн. та судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 4000 грн.».

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 09.08.2022 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька