Справа № 140/7083/21
Суддя: Кушнерик Мар’ян Петрович
Дата ухвалення: 2022-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2022 рокуЛьвівСправа № 140/7083/21 пров. № А/857/6573/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Кушнерика М.П.

суддів Курильця А.Р., Гінди О.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Державної установи "Ковельська виховна колонія" на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року, прийняте суддею Плахтій Н.Б. в м.Львові, у письмовому провадженні, у справі № 140/7083/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Ковельська виховна колонія" про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку, визнання протиправною бездіяльності та зобов"язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

в липні 2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ Державної установи «Ковельська виховна колонія» від 04.06.2021 № 20/ОС-21; поновити на службі з 14.06.2021; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу; визнати протиправною бездіяльність щодо своєчасного повного розрахунку при звільненні (невиплати грошової допомоги для оздоровлення); зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні зі служби; стягнути моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Позовні вимоги мотивує тим, що 16.06.2009 на підставі наказу Управління державного департаменту України з питань виконання покарань у Волинській області Державного департаменту з питань виконання покарань № 47о/с від 01.06.2009 призначений на посаду вихователя відділу соціально-виховної та психологічної роботи Ковельської виховної колонії управління Департаменту у Волинській області. 13.06.2021 на підставі наказу Державної установи «Ковельська виховна колонія» № 20/ОС-21 від 04.06.2021 його звільнено зі служби в органах ДКВС України згідно п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію» (у зв`язку зі скороченням штатів).

Зазначає, що в день звільнення перебував на лікуванні у терапевтичному відділенні КП «Волинський обласний госпіталь ветеранів війни». Відтак, вважає протиправними дії відповідача, оскільки відповідно до частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Крім того, протиправно не було виплачено грошову допомогу на оздоровлення, оскільки нормами законодавства на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Позивач вважає, що відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити йому грошовому допомогу для оздоровлення, а також компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середній заробіток за весь період затримки, обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Також вказує, що незаконними діями відповідача щодо звільнення йому спричинено моральну шкоду, яку з урахуванням вимог розумності та справедливості, враховуючи характер порушення прав та глибину душевних страждань, оцінює в розмірі 10000,00 грн.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Ковельська виховна колонія» щодо непроведення з позивачем остаточного своєчасного розрахунку при звільненні.

Зобов`язано Державну установу «Ковельська виховна колонія» нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 5749,94 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач, з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, без з`ясування всіх обставин, які мають значення для справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що 03.11.2020 позивач був звільнений зі служби згідно наказу державної установи «Ковельська виховна колонія» від 21.10.2020 № 75/ОС-20 (на підставі п.4 ч.1 ст.77 Закону «Про Національну поліцію», у зв`язку із скороченням штатів). На виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 по справі № 140/16345/20 про визнання протиправним та скасування наказу в частині, поновлення на службі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу наказом ДУ «Ковельська виховна колонія» від 13.04.2021 № 12/ОС-21 позивач був поновлений на посаді вихователя відділу соціально-виховної та психологічної роботи ДУ «Ковельська виховна колонія» з 04.11.2020.

В зв`язку з відсутністю у штаті ДУ «Ковельська виховна колонія» посади вихователя відділу соціально виховної та психологічної роботи, а також відсутністю можливості переведення на іншу посаду, 13.04.2021 позивачу було вручено повідомлення про заплановане звільнення у зв`язку із скороченням штатів та повідомлення про наявні рівнозначні вакантні посади в інших установах Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з можливістю переведення для подальшого проходження служби.

23.04.2021 позивач звернувся до начальника ДУ «Ковельська виховна колонія» з рапортом про надання йому чергової відпустки за 2021 рік та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення за 2021 рік. Згідно наказу Міністерства юстиції України від 28.03.2018 №925/5 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України» рапорт працівника на виплату допомоги для оздоровлення попередньо погоджується фінансовою службою відповідного органу або установи. В зв`язку із скороченням посади, на якій був поновлений позивач, в кошторисі установи не були передбачені кошти на виплату даної допомоги та інших виплат працівникам, посади яких відсутні у діючому штаті установи, адміністрацією установи було надіслано листи до Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з проханням внести зміни до наявного кошторису щодо збільшення сум на виплати грошового забезпечення та матеріальної допомоги на оздоровлення позивача.

З поновленням на посаді, грошове забезпечення позивача виплачувалося з наявних у кошторисі установи коштів, передбачених для виплат діючим працівникам, які виконують свої посадові обов`язки згідно діючого штатного розпису. На день звільнення позивача змін у кошторис відповідача не вносилось, відповідно кошти для виплати матеріальної допомоги на оздоровлення в кошторисі були відсутні, в зв`язку з чим адміністрацією ДУ «Ковельська виховна колонія» було прийнято рішення про виплату даної допомоги також з коштів, передбачених для виплат діючим працівникам, що призвело до зменшення сум премій та виплат за особливості проходження служби усіх діючих працівників відповідача та спричинення їм реальних матеріальних недоплат та моральних незручностей у зв`язку з цим.

Допомога виплачена у серпні 2021 року в сумі 3674,15 грн.

Про перебування позивача на листку непрацездатності з 09.06.2021 по 18.06.2021 керівництво ДУ «Ковельська виховна колонія» не знало. Трудову книжку та копію наказу про звільнення зі служби позивачу видано 14.06.2021. З рапортом чи іншим зверненням щодо протиправного звільнення зі служби чи інших незаконних дій позивач до адміністрації державної установи «Ковельська виховна колонія» ні в дату звільнення, ні після того не звертався.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що з 16.06.2009 ОСОБА_1 прийнятий на службу в органи Державної кримінальної служби України відповідно до наказу від 01.06.2019 № 47о/с, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с.17-19).

Наказом ДУ «Ковельська виховна колонія» від 21.10.2020 № 75/ОС-20 капітана внутрішньої служби ОСОБА_1 , вихователя відділу соціально-виховної та психологічної роботи, звільнено з 03.11.2020 за пунктом 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з скороченням штатів) (а.с.55).

На виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 по справі № 140/16345/20 наказом ДУ «Ковельська виховна колонія» від 13.04.2021 № 12/ОС-21 позивач був поновлений на посаді вихователя відділу соціально-виховної та психологічної роботи ДУ «Ковельська виховна колонія» з 04.11.2020 (а.с.56).

13.04.2021 позивач ознайомився з повідомленням про заплановане вивільнення (звільнення) у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників ДУ «Ковельська виховна колонія» згідно з пунктом 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», яке відбудеться через два місяці після ознайомлення з повідомленням (а.с.33).

Наказом ДУ «Ковельська виховна колонія» від 04.06.2021 № 20/ОС-21 капітана внутрішньої служби ОСОБА_1 , вихователя відділу соціально-виховної та психологічної роботи установи звільнено 13.06.2021 згідно п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з скороченням штатів) (а.с.15).

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що звільнення позивача зі служби проведено правомірно, однак через бездіяльність протиправно не провів з позивачем остаточного розрахунку при звільненні зі служби.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Пунктом 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Так, питання правомірності звільнення позивача із займаної посади на підставі пункту 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» було предметом розгляду в адміністративній справі №140/16345/20. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 у справі № 140/16345/20 суд визнав протиправним та скасував пункт 4 наказу ДУ «Ковельська виховна колонія» від 21.10.2020 № 75/ос-20 «З особового складу тривалого зберігання» в частині звільнення капітана внутрішньої служби ОСОБА_1 , вихователя відділу соціально-виховної та психологічної роботи установи 03 листопада 2020 року; поновив його на посаді вихователя відділу соціально-виховної та психологічної роботи ДУ «Ковельська виховна колонія» Міністерства юстиції України, з 04.11.2020; стягнув з ДУ «Ковельська виховна колонія» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 54 783,45 грн (а.с.37-41).

Разом з тим, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.10.2021 рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 у справі № 140/16345/20 скасовано та прийнято постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (а.с.42-44).

А, відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що підстави скасування наказу ДУ «Ковельська виховна колонія» від 04.06.2021 № 20/ОС-21, поновлення позивача на службі з 14.06.2021, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відсутні, оскільки позивач виконував свої функціональні обов`язки на виконання рішення суду першої інстанції, яке в подальшому було скасовано, а тому при даних обставинах колегія суддів вважає, що позивачу належить лише виплата заробітної плати за фактично відпрацьований час та за затримку при кінцевому розрахунку з ним.

Разом з тим, рішення суду в частині відмови у задоволенні позову не оскаржено.

Щодо позовних вимог про непроведення розрахунку при звільненні, то колегія суддів зазначає наступне.

Частиною першою статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до приписів статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення позивача зі служби.

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Відтак, нормами статті 47 КЗпП України визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення.

При цьому, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що позивач звільнений зі служби 13.06.2021.

Із відомості розподілу витрат ДУ «Ковельська виховна колонія» встановлено, що 18.08.2021 позивачу проведено виплату в сумі 3674,15 грн з призначенням «заробітна плата» (як зазначив відповідач у відзиві, матеріальна допомога на оздоровлення) (а.с.32).

Отже, остаточний розрахунок з позивачем було проведено лише 18.08.2021.

З довідки про доходи від 01.12.2021 № ВК/248 (а.с.54) вбачається, що позивачу виплачено при звільненні 7851,99 грн.

Відповідно до довідки ДУ «Ковельська виховна колонія» від 01.12.2021 № ВК/248 (а.с.54), розмір грошового забезпечення позивача за квітень 2021 року становив 4170,20 грн, за травень 2021 року - 9426,32 грн.

При цьому в квітні 2021 року з огляду на поновлення позивача на службі відповідно до наказу від 13.04.2021 № 12-ОС/21 кількість календарних днів служби становить 18 (з 13.04.2021 по 30.04.2021), а в травні 2021 року - 31 календарний день.

Колегія суддів погоджується з розрахунком суду першої інстанції, і такий не оспорюється сторонами.

Отже, загальна сума, що підлягала виплаті при звільненні, становить 11526,14 грн (7851,99 грн + 3674,15 грн). При цьому виплачена 18.08.2021 сума в розмірі 3674,15 грн становить 31,88% від загальної суми, що підлягала виплаті.

Враховуючи правову позицію викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова). Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16).

Відтак, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виходячи з принципу пропорційності, належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача буде стягнення на його користь 5749,94 грн як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (31,88% від 18036,20 грн).

Колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи, однак колегія суддів не приймає до уваги оспорення наказу про звільнення, оскільки працевлаштування позивача і подальша його робота відбулись на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 у справі № 140/16345/20, яке в подальшому було скасовано і в позові відмовлено, а не з ініціативи сторін, як трудовий договір. А, відтак, колегія суддів вважає, що оскільки позивач був фактично допущений до роботи і виконував тривалий час свої функціональні обов`язки та отримував заробітну плату, то затримка виплати при звільненні і отримання трудової книжки підлягає задоволенню за період з 14.06.2021 по 18.08.2021.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної установи "Ковельська виховна колонія" залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року у справі № 140/7083/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя М. П. Кушнерик
судді О. М. Гінда
А. Р. Курилець