Справа № 240/138/21
Суддя: Токарева Марія Сергіївна
Дата ухвалення: 2022-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2022 року м. Житомир справа № 240/138/21

категорія 102080000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Токаревої М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора відділу реєстрації виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області Кисельової Юлії Сергіївни про визнання неправомірною відмову, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

Позивач звернулась до суду з позовом у якому просить:

- визнати неправомірною відмову державного реєстратора відділу реєстрації виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області Кисельової Юлії Сергіївни від 07.12.2020 в реєстрації місця проживання та зобов`язати відповідача здійснити реєстрацію мого місця проживання за адресою : АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позову позивач вказує, що за результатами розгляду заяви від 07.12.2020 прийнято рішення - у реєстрації місця проживання відмовлено. Причина відмови в реєстрації ОСОБА_1 , відповідно до п. 11 Правил реєстрації місця проживання, не було подано необхідних документів або інформації. Вважаючи, вказану відмову протиправною та такою, що порушує права позивача позивач звернулась за їх захистом до суду.

Справу призначено до розгляду у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідачем було подано до суду відзив на позовну заяву за змістом якого просив відмовити у задоволенні позову. В обгрунтування відзиву вказано, що позивачем на момент подачі документів для реєстрації було подано ордер, який фактично втратив юридичну силу та не було надано договору найму на житлове приміщення, який є обов`язковим у відповідності рішення суду про право користування житловим приміщенням від 14.08.2012 р.

Дослідивши подані сторонами докази, суд дійшов наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 07.12.2020 звернулась до державного реєстратора відділу реєстрації виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області із заявою щодо реєстрації фактичного місця проживання (та заявою про зняття з реєстрації місця проживання.

До заяви були додані наступні документи: оригінал паспорту, оригінал реєстраційного номеру облікової картки платника податків, оригінал ордеру № 49 від 13 липня 2003 року, оригінал Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 20.10.2017, копія рішення Малинського районного суду від 03 вересня 2012 року, копія свідоцтва про зміну шлюбного прізвища ОСОБА_1 на ОСОБА_1 , довідка № 48 від 30.06.2020 ОСББ «Злагода-Малин», копія рішення Малинського районного суду від 14.08.2012, копія ухвали Апеляційного суду Житомирської області від 10.10.2012.

Державним реєстратором відділу реєстрації виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області відмовлено в реєстрації ОСОБА_1 , з посиланням на те, що відповідно до п. 11 Правил реєстрації місця проживання, не було подано необхідних документів або інформації.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Згідно статті 7 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина з моменту народження має право на ім`я та громадянство. Місце і порядок реєстрації народження дитини визначаються сімейним законодавством, реєстрацію актів цивільного стану, а підстави і порядок набуття та зміни громадянства визначаються Законом України «Про громадянство України», іншими нормативно-правовими актами.

Як встановлено статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

У відповідності до частини 1 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно частини 4 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Для реєстрації малолітнього за місцем проживання, відповідно пункту 6 статті 18 Постанови Кабінету міністрів України від 02.03.2016р. №207 «Про затвердження правил реєстрації місця проживання та порядку передачі органами реєстрації інформації до єдиного державного демографічного реєстру», у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Пунктом 11 Правил реєстрації місця проживання та порядку передачі органам реєстрації інформації до єдиного державного демографічного реєстру визначено підстави, коли орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, серед яких, якщо особа не подала необхідних документів або інформації (абзац 1).

Місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно - територіальної одиниці, в якому особа проживає. Особі гарантується вільний вибір місця проживання, як право на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вона хоче проживати.

Реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства , які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язанні протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового проживання зареєструвати своє місце проживання.

Отже, Законом визначено як право обрати місце свого проживання, так і обов`язково здійснити реєстрацію свого місця проживання.

Слід вказати, що позивач подала при зверненні із заявою щодо реєстрації місця проживання оригінал ордеру № 49 від 13 липня 2003 року.

Однак, не приймаючи його до уваги відповідач стверджував, що Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української PCP і строк його дії становить 30 днів з дня отримання, що є терміном для звернення для реєстрації місця проживання. Після закінчення цього строку ордер автоматично втрачає свою силу. При вселенні в надане житлове приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційне підприємство, а за його відсутності - відповідному підприємству, установі, організації.

Разом з тим, суд враховує, що документами, які підтверджують право користування вказаною квартирою є ордер на житлове приміщення, який недійсним не визнаний. Згідно до ст.58 ЖК України ордер на житлове приміщення може бути визнано недійсним лише за рішенням суду. Таке рішення суду відповідач суду не надав, а тому його твердження щодо недійсності ордеру є безпідставним.

Також судом враховується, що позивач має окремий особовий рахунок № НОМЕР_1 на користування житлом у якому вона мала намір зареєструвати місце проживання.

Крім того, судом враховується, що постановою Житомирського апеляційного суду від 22.02.2022 у справі №283/1418/21 підтверджено факт того, що ОСОБА_1 є самостійним наймачем вказаної квартири в набула права користування цього житла.

З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку про те, що рішення державного реєстратора відділу реєстрації виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області Кисельової Юлії Сергіївни від 07.12.2020 в реєстрації ОСОБА_1 місця проживання за адресою : АДРЕСА_1 є протиправним та скасовує його.

Визначаючись зі способом порушеного права суд враховує наступне.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України", "Рябих проти Росії", "Нєлюбін проти Росії"), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Така позиція суду ґрунтується на позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 28 листопада 2019 року у справі № 2340/3933/18.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що судове рішення має бути спрямоване на реальний захист порушених прав та забезпечувати їх ефективне відновлення з метою запобігання подальших протиправний діянь та рішень суб`єкта владних повноважень.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ст.8 КАС України, застосування правила про пріоритет норми з найбільш сприятливим для особи тлумаченням може бути здійснене також шляхом використання практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у справі "Звежинський проти Польщі" (зава №34049/96) дійшов наступного висновку "Суд підкреслює, що, розглядаючи питання, які мають загальний інтерес, органи державної влади повинні діяти коректно і дуже послідовно. Крім того, як охоронець громадського порядку держава має моральне зобов`язання бути взірцевою, вона повинна стежити за тим, щоб такими були й державні органи, що захищають публічний порядок" (п.73).

Відповідно до частин першої - другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із статтею 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить задовольнити.

Керуючись статтями 77, 90, 242-246, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Державного реєстратора відділу реєстрації виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області (вул. Дорошок,20, Малин, Житомирська область,11601, ) про визнання неправомірною відмову, зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправною відмову державного реєстратора відділу реєстрації виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області від 07.12.2020 в реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою : АДРЕСА_1 .

Зобов`язати державного реєстратора відділу реєстрації виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою : АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.С. Токарева