Справа № 380/22402/21
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2022-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/22402/21 пров. № А/857/7373/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Качмара В.Я., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

суддя (судді) в суді першої інстанції Братичак У.В.,

час ухвалення рішення 15:49:02,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 07 квітня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

30 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення IX - сесії 8 демократичного скликання Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області № 179 від 02 червня 2021 року «Про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в с. Басівка» ОСОБА_1 ; зобов`язати прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0663 площею 0,0400 га ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства та передати вказану земельну ділянку йому у приватну власність.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням IX - сесії 8 демократичного скликання Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області № 179 від 02 червня 2021 року йому відмовлено в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в с. Басівка. Вказує, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою могло бути лише те, що такий не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках, редакція ж ч. 9 ст. 118 Земельного кодексу України (далі ЗК України), чинна на дату прийняття оспорюваного рішення, підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою взагалі не містить. Вважає, що перевірка проекту землеустрою на відповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральним планам населених пунктів та іншій містобудівній документації має здійснюватись саме на етапі погодження такого проекту землеустрою.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2022 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення IX - сесії 8 демократичного скликання Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області № 179 від 02.06.2021 року «Про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в с. Басівка» ОСОБА_1 . Зобов`язано Сокільницьку сільську раду Львівського району Львівської області прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0663 площею 0,0400 га ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства та передати вказану земельну ділянку ОСОБА_1 у приватну власність.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки позивач отримав дозвіл на розроблення проекту землеустрою на відведення земельної ділянки, замовив проектну документацію, яка була розроблена та погоджена в установленому законом порядку, то у відповідача були відсутні підстави для відмови у затвердженні проекту землеустрою. Рішення Сокільницької сільської ради № 179 від 02 червня 2021 року «Про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в с. Басівка» не є обґрунтованим та вмотивованим, не містить переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття. З огляду на відсутність передбачених законом підстав для відмови в затвердженні проекту землеустрою, та поведінку відповідача, яка в даному випадку свідчить про створення штучних перешкод в реалізації конституційного права фізичної особи на отримання земельної ділянки у власність, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що відповідача слід зобов`язати прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0663 площею 0,0400 га у власність позивачу для ведення особистого селянського господарства та передати вказану земельну ділянку позивачу у приватну власність.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Сокільницька сільська рада Львівського району Львівської області подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що у відповідності до вимог ч. 7 ст. 186 ЗК України (в редакції від 27 травня 2021 року), підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації. Вказує, що згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією сільських рад. Вважає, що вимога про зобов`язання Сокільницьку сільську раду прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0663 площею 0,0400 га для ведення особистого селянського господарства та передати вказану земельну ділянку ОСОБА_1 у приватну власність заявлена помилково та йде в розріз з вимогами чинного законодавства України, оскільки в даному випадку лише орган місцевого самоврядування в особі Сокільницької сільської ради вправі приймати рішення дозвільного характеру щодо врегулювання земельних відносин.

У разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів (п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, рішенням 116 сесії VII демократичного скликання Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 15 вересня 2020 року № 3306 ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для особистого селянського господарства, орієнтовною площею 0,04 га на території Годовицько-Басівської сільської ради для передачі в подальшому у власність.

19 жовтня 2020 року між позивачем та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (кваліфікаційний сертифікат інженера-землевпорядника № 32 від 30 січня 2013 року) було укладено Договір на виконання робіт із землеустрою № 393-Ю/2020 у відповідності до умов якого останнім було розроблено та погоджено Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства (КВЦПЗ-01.03) площею 0,0400 га.

Вказаний проект землеустрою погоджено ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області, що підтверджується висновком ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області від 27 жовтня 2020 року № 16705/82-20.

28 грудня 2020 року відділом у Путилівському районі Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області спірній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :01:001:0663 та зареєстровано у Державному земельному кадастрі.

Після виготовлення проекту землеустрою та отримання необхідних пакету документів позивач звернувся до Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області (як правонаступника Годовицько-Басівської сільської ради) із заявою про затвердження вищевказаного проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність.

Рішенням IX - сесії 8 демократичного скликання Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області № 179 від 02 червня 2021 року «Про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в с.Басівка» відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0400 га кадастровий номер :01:001:0663 запроектоване цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_1 , оскільки розташування запроектованої земельної ділянки не відповідає генеральному плану с. Басівка.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 81 Земельного кодексу України (далі ЗК України) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

За правилами пункту «б» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Стаття 118 ЗК України встановлює порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Частинами шостою, сьомою статті 118 ЗК України (в редакції, чинній на час подання позивачем заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та заяви про його погодження) встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Згідно з пункту 6 частини 2 статті 186 ЗК України (в редакції, яка діяла у період виготовлення та погодження проекту землеустрою, до 27 травня 2021 року) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок підлягали погодженню в порядку, встановленому статтею 186-1-цього Кодексу, і затвердженню Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідно до статті 186-1 ЗК України (яка була чинна у період виготовлення та погодження проекту землеустрою, до 27 травня 2021 року), проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягав обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (частина перша).

Згідно пунктів 6 та 7 частини 186 ЗК України (в редакції, яка діяла у період виготовлення та погодження проекту землеустрою, до 27 травня 2021 року) органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування, інші суб`єкти, визначені цією статтею, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання документації із землеустрою безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про її погодження або про відмову в погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Строк дії таких висновків є необмеженим. Підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Із матеріалів справи слідує, що 15 вересня 2020 року Годовицько-Басівська сільська ради Пустомитівського району Львівської області (правонаступником якої є Сокільницька сільська ради Львівського району Львівської області) надала позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Позивач, звертаючись до Сокільницької сільської ради із заявою про затвердження проекту землеустрою, подав Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства (КВЦПЗ-01.03) площею 0,0400 га, що виготовлений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (а.с.23-77).

Вказаний проект землеустрою погоджено експертом державної експертизи ОСОБА_3 , що підтверджується висновком ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області від 27 жовтня 2020 року № 16705/82-20.(а.с.74-75).

Як вже зазначалося, 28 грудня 2020 року відділом у Путилівському районі Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області спірній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :01:001:0663 та зареєстровано у Державному земельному кадастрі.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0663 площею 0,0400 га у власність позивача для ведення особистого селянського господарства виготовлений та погоджений у встановленому порядку.

У лютому 2021 року вказаний проект землеустрою разом із зазначеним висновком подано до Сокільницької сільської ради із клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу її у власність. Вказані обставини не заперечуються сторонами.

На дату виготовлення та подання вказаного проекту землеустрою (разом з висновком про його погодження) до Сокільницької сільської ради для його затвердження, частина дев`ята статті 118 ЗК України передбачала, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, з наведених положень законодавства та фактичних обставин справи слідує, що на дату розроблення та внесення проекту землеустрою до Сокільницької сільської ради для його затвердження та в період до 27 травня 2021 року діяла норма закону, яка передбачала погодження проекту землеустрою або відмову у його погодженні лише на етапі його розроблення та покладала на органи виконавчої влади/органи місцевого самоврядування обов`язок щодо прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою.

Відтак, єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою у вказаний період могло бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 ЗК України норми Земельного кодексу України не містили. При цьому, перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів мала здійснюватися виключно на етапі погодження такого проекту. Після ж погодження проекту землеустрою єдиною можливою поведінкою відповідача могло бути лише затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою.

Вищезазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 30 жовтня 2018 року у справі № 820/4852/17, від 06 березня 2019 року у справі № 1640/2594/18, від 22 жовтня 2020 року у справі № 808/3083/17.

Натомість, як, слідує з матеріалів справи, відповідач вказаного обов`язку відповідно до приведених вимог закону у встановлений двотижневий строк не виконав.

Із матеріалів справи слідує, що підставою для відмови позивачу у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки згідно оскаржуваного рішення стало те, що розташування запроектованої земельної ділянки не відповідає генеральному плану с. Басівка. При цьому, в оскаржуваному рішенні наявне лише загальне посилання на Земельний кодекс України, натомість відсутнє посилання на конкретну правову норму та її редакцію.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що під час прийняття оскаржуваного рішення керувався частиною сьомою статті 186 ЗК України, в редакції Закону України від 28 квітня 2021 року № 1423-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» (далі Закон № 1423-ІХ).

Колегія суддів звертає увагу на те, що 27 травня 2021 року набрав чинності Закон № 1423-IX від 28 квітня 2021 року, яким внесені зміни до ст. 118 та ст. 186 ЗК України та виключено статтю 186-1 ЗК України.

Тобто, починаючи з 27 травня 2021 року ч. 9 статті 118 ЗК України (в редакції Закону № 1423-ІХ) передбачала, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відповідно до пункту 6 частини третьої статті 186 ЗК України (в редакції Закону № 1423-ІХ) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно з частиною сьомою статті 186 ЗК України (в редакції Закону № 1423-ІХ) Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування, інші суб`єкти, визначені цією статтею, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання документації із землеустрою безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про її погодження або про відмову в погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Строк дії таких висновків є необмеженим.

Як передбачено частиною восьмою статті 186 ЗК України (в редакції Закону № 1423-ІХ), підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Отже, відповідно до статті 186 ЗК України (в редакції Закону № 1423-ІХ), починаючи з 27 травня 2021 року органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки у власність, надано повноваження на погодження та затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. При цьому, підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Разом з тим, норма частини дев`ятої статті 118 ЗК України (в редакції Закону № 1423-ІХ), не надає право відповідному органу місцевого самоврядування після погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймати будь-яке інше рішення, ніж про його затвердження та надання такої земельної ділянки у власність. Водночас з аналізу статті 186 ЗК України (в редакції Закону № 1423-ІХ) слідує, що перевірка проекту землеустрою на відповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації здійснюється на етапі його погодження.

З огляду на встановлені судом обставини справи, які підтверджені належними доказами позивач, звертаючись до Сокільницької сільської ради із заявою про затвердження проекту землеустрою, подав проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 0,04 га, який у визначеному законом порядку був погоджений експертом державної експертизи ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області відповідно до висновку про розгляд документації із землеустрою від 27 жовтня 2020 року № 16705/82-20 та визнано, що такий проект землеустрою відповідає вимогам земельного законодавства.

Враховуючи обставини, за яких позивач отримав дозвіл на розроблення проекту землеустрою на відведення земельної ділянки, замовив проектну документацію, яка була розроблена та погоджена в установленому порядку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у відповідача були відсутні підстави для повторної перевірки проекту землеустрою на відповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів та для відмови у затвердженні такого проекту землеустрою.

У Рішенні №3-рп/2001 від 05 квітня 2001 року Конституційний Суд України зазначив, що Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Таким чином, за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

З урахуванням викладеного, та враховуючи, що правовідносини з приводу отримання земельної ділянки у власність та подальшого розроблення/погодження проекту землеустрою виникли з 14 вересня 2020 року та повинні були бути завершені у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою (до 27 травня 2021 року), однак не були завершені у встановлений законом строк з вини відповідача, позивач не повинен зазнавати втручання у гарантовані йому права на затвердження погодженого експертом державної експертизи ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області проекту землеустрою у зв`язку із зміною законодавства щодо переходу повноважень на погодження проекту землеустрою від органів Держгеокадастру до органів місцевого самоврядування.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що рішення Сокільницької сільської ради № 179 від 02 червня 2021 року «Про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в с.Басівка» є протиправним.

За наведених положень законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скаржника щодо правомірності повторної перевірки проекту землеустрою на відповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, з урахуванням принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передати вказану земельну ділянку позивачу у приватну власність, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини третьої статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Верховний Суд у постанові від 24 грудня 2019 року у справі № 823/59/17 виклав правовий висновок, відповідно до якого повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Повноваження щодо затвердження або відмову у затвердженні проекту землеустрою регламентовано статтею 118 ЗК України.

Умови, за яких орган відмовляє у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - затвердити проект землеустрою або відмовити в його затвердженні, якщо для цього є законні підстави. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішення не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявою заявника замість суб`єкта владних повноважень.

У постанові від 28 травня 2020 року у справі № 819/654/17 Верховний Суд зазначив, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Застосування такого способу захисту прав та інтересів позивача як зобов`язання уповноваженого органу прийняти конкретне рішення є правильним, коли уповноважений орган розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким протиправно відмовив в його задоволенні.

Адміністративний суд з урахуванням фактичних обставин зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій.

Таким чином, з огляду на відсутність передбачених законом підстав для відмови в затвердженні проекту землеустрою, та поведінку відповідача, яка в даному випадку свідчить про створення штучних перешкод в реалізації конституційного права фізичної особи на отримання земельної ділянки у власність правильним є висновок суду першої інстанції, що належним засобом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0663 площею 0,0400 га у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства та передати вказану земельну ділянку позивачу у приватну власність.

Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції не були перевірені і з`ясовані усі підстави для відмови в затвердженні проекту землеустрою, тому зобов`язання відповідача затвердити такий проект передчасні є безпідставними, оскільки єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою у період дії ЗК України в редакції до 27 травня 2021 року, чинній на час подання заяви про затвердження проекту землеустрою, могло бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2022 року у справі № 380/22402/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді В. Я. Качмар
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 09 серпня 2022 року.