Справа № 160/17837/21
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2022-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

08 серпня 2022 року м. Дніпросправа № 160/17837/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.04.2022 р. у справі № 160/17837/21

за позовом ОСОБА_1

до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання дій відповідача протиправними, -

встановив:

У вересні 2021 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати дії відповідача незаконними, протиправними та такими, що перешкоджають отриманню гарантовано гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів фонду гарантування вкладів фізичних осіб суму (гарантовану суму відшкодування) згідно договорами банківського вкладу (депозиту) №080807 від 12 лютого 2015 року в розмірі 5000 доларів США (129 592,62 грн. еквівалент суми за курсом НБУ на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації.);

- стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 600 000 грн.

У позові позивач заявив клопотання про звільнення його від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалами Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.10.2021 року позивачу відмовлено у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору та позовну заяву залишено без руху і встановлено строк для усунення виявлених недоліків.

05.10.2021 року позивач подав до суду першої інстанції клопотання про звільнення від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

06.10.2021 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом постановлено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.10.2021 року позовну заяву повернуто позивачу у зв`язку з невиконанням вимог ухвали про залишення позову без руху від 01.10.2021 року.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2021 року скасовано ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2021 року та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

22.02.2022 року справа надійшла до суду першої інстанції та була передана судді Жуковій Є.О.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2022 року задоволено заяву про самовідвід судді Жукової Є.О. та передано справу для подальшого перерозподілу.

14.03.2022 року справу за наслідками перерозподілу передано судді Златіну С.В.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 березня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Також ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 березня 2022 року позов залишено без руху та надано позивачу п`ятиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме для надання доказів сплати судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп. і оригіналу позовної заяви з додатками для суду та відповідача.

На виконання ухвали суду від 16 березня 2022 року позивача надав до суду першої інстанції клопотання від 07.04.2022, у якому просив відкрити провадження у справі, дослідити пояснення щодо звільнення від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» і продовжити термін для усунення недоліків.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2022 року позивачу відмовлено у задоволенні клопотаннь про проводження термінів для усунення недоліків і про звільнення від сплати судового збору та позовну заяву залишено без розгляду.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції від 13 квітня 2022 року, позивач оскаржив її в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що згідно практики Верховного Суду моральна та майнова шкода, передбачена Законом України «Про захист прав споживачів» входить до складу права на захист споживача фінансових послуг.

Позивачем у позові заявлено вимоги, які стосуються його особистих прав та законних інтересів, пов`язаних із захистом споживача фінансових послуг. Таким чином, на думку позивача, судом першої інстанції було безпідставно та необґрунтовано залишено без руху його позовну заяву та, як наслідок, залишено без розгляду.

Посилання суду першої інстанції на позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду, є безпідставними та не можуть бути застосовані під час розгляду даної справи, оскільки стосуються інших обставин.

З цих підстав, позивач просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивача не скористався, відзив на апеляційну скаргу позивача до суду не подав.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд зазначає наступне.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2022 року адміністративний позов залишено без розгляду на підставі п. 7 ч. 1 ст. 240 КАС України, оскільки позивач не усунув повністю недоліки позовної заяви.

При цьому позивач у позовній заяві і у клопотанні про усунення недоліків адміністративного позову просив звільнити його від сплати судового збору, посилаючись на те, що дана справа є справою про захист прав споживачів та на висновки Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №817/649/16, ).

Натомість суд першої інстанції ухвалою від 13 квітня 2022 року відмовив у задоволенні клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору за вказаним позовом, пославшись на те, що заява/клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору у справі за позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання дій протиправними та стягнення моральної шкоди є необґрунтованою та безпідставною.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 3 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги.

Згідно із пунктом 17 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Відповідно до пункту 19 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», продукція це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

Пунктом 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Згідно із пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Відповідно до абзацу 23 статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) це кошти в готівковій або в безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках в банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до частини 1 статті 1058 Цивільного Кодексу України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах і в порядку, встановлених договором.

Проаналізувавши перелічені норми, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.05.2019 у справі 817/649/16, Верховний Суд в постановах від 30.09.2019 у справі 640/1677/19, від 23.01.2020 у справі 817/777/16, від 09.04.2020 у справі 826/14519/18 дійшов висновку, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем, а тому вкладник, звертаючись до суду з позовом, пов`язаним з порушенням його прав за договором банківського вкладу, звільняється від сплати судового збору на підставі частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», в тому числі за позовами до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб під час організації виплат відшкодувань за вкладами.

Таким чином, звільненню від сплати судового збору підлягають позивачі, які звернулись з вимогами, зокрема, щодо організації виплат відшкодувань, отже, звільненню від сплати судового збору підлягає вимога про відшкодування гарантованої суми. Такою вимогою у цій справі є гарантована сума відшкодування у розмірі 129 592,62 грн.

Згідно із ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Проте, суд першої інстанції не врахував практику Верховного Суду щодо звільнення від сплати судового збору та застосування частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», в тому числі за позовами до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб під час організації виплат відшкодувань за вкладами, що призвело до помилкового повернення позовної заяви позивачеві.

Отже, у цій справі позивач підлягав звільненню від сплати судового збору щодо вимоги позову про відшкодування гарантованої суми у розмірі 129 592,62 грн., при цьому вимога позивача про стягнення моральної шкоди є пов`язаною/похідною з вищезазначеною вимогою.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів, враховуючи обставини цієї справи та предмет спору, дійшла висновку про те, що позивач звільняється від сплати судового збору за розгляд цієї справи в судах усіх інстанцій на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону № 3674-VI.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Отже, інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення.

Відповідно до ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є зокрема неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 320, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2022 року у справі № 160/17837/21 скасувати.

Справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя О.М. Панченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко