Справа № 280/3292/22
Суддя: Новікова Інна Вячеславівна
Дата ухвалення: 2022-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2022 року Справа № 280/3292/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Новікової І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління служби безпеки України в Запорізькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

23 травня 2022 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Управління служби безпеки України в Запорізькій області (далі відповідач, УСБУ), в якому позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність відповідача з невиплати позивачу грошового забезпечення в період з 01.09.2021 до 26.01.2022;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за фактично відпрацьований час з 01.09.2021 до 26.01.2022.

13.06.2022 судом відкрито спрощене позовне провадження у справі, розгляд справи призначено без виклику представників сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 31.01.2006 він проходить військову службу за контрактом в системі органів СБУ, а з 18.02.2021 по 27.01.2022 перебував у розпорядженні УСБУ в Запорізькій області. Разом з тим, позивач зазначає, що з 01.09.2021 по 26.01.2022 йому протиправно не виплачувалось будь-яке грошове забезпечення. При цьому, позивач зазначає, що за період перебування позивача у розпорядженні начальника УСБУ в Запорізькій області ним добросовісно виконувались покладені на нього тимчасові службові обов`язки, а порушень військової дисципліни не допускалось. Позивач вважає, що за період з 01.09.2021 до 26.01.2022 відповідачем допущено протиправну бездіяльність у вигляді невиплати грошового забезпечення. Просить задовольнити позовні вимоги.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування заперечень зазначено про те, що згідно положень Інструкції №515/ДСК слідує, що після закінчення строків перебування у розпорядженні, якщо військовослужбовці не призначені на посаду або не звільнені з військової служби, за загальним правилом виплата грошового забезпечення здійснюється виключно за рішенням Голови Служби безпеки України на підставі мотивованих рапортів начальників або керівників, у розпорядженні яких перебувають такі військовослужбовці. У зв`язку із знаходженням ОСОБА_1 на лікарняних (лікуваннях), у відпустках, строк перебування його у розпорядженні, відповідно до вимог пункту 48 Положення, неодноразово продовжувався та фактично завершився 25 вересня 2019 року. Відтак, на виконання вимог п.п.2,6 глави І розділу IV Інструкції №515/ДСК, після закінчення строків перебування позивача у розпорядженні начальника Управління СБ України в Запорізькій області, виплата грошового забезпечення йому була припинена з 26.09.2021. З урахуванням викладеного у відзиві на позовну заяву, відповідач вважає, що у нього не було підстав для виплати грошового забезпечення з 26.09.2021, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши надані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 31.01.2006 проходить службу в органах СБУ.

Відповідно до наказу Голови СБ України від 18 лютого 2021 року №185-ос/ДСК ОСОБА_1 зараховано у розпорядження начальника Управління СБ України в Запорізькій області за підпунктом «б» пункту 48 Положення (у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів) до трьох місяців, з 18 лютого 2021 року по 17 травня 2021 року.

З 27.01.2022 за наказом Голови СБ України позивача призначено на іншу посаду в системі органів СБ України.

Вважаючи, що у період перебування в розпорядженні начальника УСБУ в Запорізькій області з 01.09.2021 до 26.01.2022 йому протиправно не здійснювалось нарахування грошового забезпечення, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Суд зазначає, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (ч.3 ст.43 Конституції України).

Грошове забезпечення військовослужбовців та оплата праці працівників Служби безпеки України визначена ст.30 Закону України «Про Службу безпеки України» №2229-XII від 25 березня 1992 року (далі - Закон №2229-XII).

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону №2229-XII умови та оплата праці працівників Служби безпеки України визначаються Кабінетом Міністрів України.

Кабінет Міністрів України визначив, що виплачувати військовослужбовцям посадові оклади, оклади за військовими званнями, надбавку за вислугу років, грошову винагороду та матеріальну допомогу, грошову компенсацію замість продовольчого пайка, речового забезпечення та здійснювати інші виплати на умовах і в розмірах, установлених для військовослужбовців Збройних Сил України (постанова №37 від 21 січня 1993 року).

30 серпня 2017 року Кабінет Міністрів України постановою №704 визначив грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, а також повноваження керівників державних органів щодо встановлення посадових окладів, надбавок, виплати премій та допомоги.

Суд звертає увагу на те, що повноважень щодо не здійснення виплат грошового забезпечення військовослужбовцям у певних випадках Кабінет Міністрів України керівникам державних органів не надавав.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення та виплат компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби Безпеки України визначено вимогами Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України, затвердженої наказом Центрального управління Служби безпеки України №515/ДСК від 10.04.2018 (далі Інструкція №515/ДСК).

Суд зазначає, що за змістом пп.2, 6 п.1 розділ IV Інструкції №515/ДСК випливає те, що за військовослужбовцями, зарахованими в розпорядження відповідних начальників або керівників, зберігається виплата грошового забезпечення всіх видів за посадами, які вони займали, протягом строків перебування в розпорядженні, передбачених п.48 Положення №1262, а в разі не визначення таких строків протягом шести місяців з дня зарахування в розпорядження. У разі не призначення на посаду або не звільнення військовослужбовця з військової служби після закінчення строків перебування у розпорядженні виплата грошового забезпечення здійснюється за рішенням Голови СБ України на підставі мотивованих рапортів начальників або керівників, у розпорядженні яких перебувають такі військовослужбовці.

Крім того, відповідно до п.48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27 грудня 2007 року №1262/2007 (далі Положення №1262), військовослужбовці, зараховані в розпорядження, продовжують проходити військову службу та виконують обов`язки військової служби (завдання) у межах, визначених тією посадовою особою, у розпорядженні якої вони перебувають. За ними зберігається матеріальне та грошове забезпечення всіх видів за посадами, що вони займали, якщо інше не передбачено законодавством.

Після закінчення строку перебування військовослужбовця у розпорядженні, а також у разі відсутності підстав для подальшого перебування в розпорядженні він призначається на посаду або звільняється з військової служби в установленому порядку.

Військовослужбовець, який після закінчення строку перебування у розпорядженні у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів не призначений на посаду через відсутність вакантних посад (рівної або нижчої не більш як на один ступінь) у Службі безпеки України або через ненадання військовослужбовцем згоди на призначення на іншу нижчу посаду, звільняється в установленому порядку з військової служби. Вакантні посади, на яких може бути використано військовослужбовця з дотриманням вимог, встановлених пунктом 43 цього Положення, визначаються начальником (керівником) підрозділу (органу, закладу, установи), у розпорядженні якого перебуває військовослужбовець.

Час перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустках, передбачених пунктом 53 цього Положення, час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення із перебуванням безпосередньо в районах антитерористичної операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях або забезпеченні їх здійснення із перебуванням безпосередньо в районах здійснення таких заходів із загальної тривалості періоду перебування у розпорядженні прямих начальників (командирів) виключається.

Згідно з п.п.«в» п.43 Положення №1262 переміщення по службі військовослужбовців Служби безпеки України здійснюється, як правило, без зарахування в розпорядження відповідних начальників (командирів). Призначення на посади військовослужбовців, які перебувають у розпорядженні відповідних начальників (командирів), проводиться у можливо короткий строк і не пізніше строків, зазначених у пункті 48 цього Положення.

З аналізу вищенаведеного випливає те, що після закінчення терміну перебування військовослужбовця у розпорядженні керівник (органу, закладу, установи), у розпорядженні якого перебував військовослужбовець, має у можливо короткий строк прийняти рішення про призначення такого військовослужбовця на посаду або звільнити останнього з військової служби в установленому порядку. Такий обов`язок керівника (органу, закладу, установи), у розпорядженні якого перебував військовослужбовець, пов`язаний, перш за все, з необхідністю соціального захисту такого військовослужбовця.

При цьому, наслідки не прийняття керівником (органу, закладу, установи), у розпорядженні якого перебував військовослужбовець, одного з двох вищезазначених варіантів рішень за наслідками закінчення терміну перебування військовослужбовця у розпорядженні чинним законодавством не передбачено.

Однак, суд звертає увагу на те, що після закінчення терміну розпорядження та до звільнення військовослужбовця з військової служби в установленому порядку, останній не втрачає свого статусу військовослужбовця та є таким, що проходить військову службу, а тому на нього розповсюджується дія законодавства про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, у тому числі, щодо соціальних гарантій на грошове забезпечення.

Так, відповідно до ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-XII) Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

При цьому, згідно зі ст.2 Закону №2011-XII ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Відповідно до п.68 Положення №1262 днем звільнення військовослужбовців Служби безпеки України з військової служби в запас або у відставку вважається день, з якого їх наказом виключено зі списків особового складу Служби безпеки України.

Таким чином, у спірний період позивач проходив військову службу як військовослужбовець Служби безпеки України та відповідно до положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Закону України «Про Службу безпеки України» мав право на отримання достатнього грошового забезпечення, яке гарантоване останньому Державною.

Проте, у період з 26.09.2021 по 26.01.2022 виплата грошового забезпечення не здійснювалася взагалі.

Суд зазначає, що дії відповідача щодо пропонування позивачу вакантних посад не свідчить про можливість невиплати військовослужбовцю, який не є таким, що звільнений з військової служби, грошового забезпечення у період проведення відповідачем роботи з пропонування такому військовослужбовцю посад.

На переконання суду, у разі неможливості подальшого використання військовослужбовця на службі в СБУ, уповноважена особа мала обов`язок прийняти відповідне рішення про звільнення військовослужбовця зі служби.

В даному випадку, позивача не визнано таким, що не відповідає встановленим вимогам для військовослужбовців СБУ та/або таким, що не може бути у подальшому використаний на службі, а навпаки з 27.01.2022 позивача призначено на іншу посаду в системі СБ України.

Жодних доказів на підтвердження того, що позивач у спірний період не виконував надані йому доручення, порушував службову дисципліну, тощо, до матеріалів адміністративної справи не надано.

Суд зазначає, що положення Інструкції №515/ДСК не можуть бути застосовані до спірних правовідносин так як їх трактує відповідач, оскільки застосування такої Інструкції буде суперечити основоположним засадам Конституції України та порушуватиме права людини.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за фактично відпрацьований час з 26.09.2021 до 26.01.2022. Позовні вимоги з 01.09.2021 по 25.09.2021 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 78, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Управління служби безпеки України в Запорізькій області (69011, м.Запоріжжя, вул.Олександрівська, 62, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Запорізькій області з невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 26.09.2021 до 26.01.2022.

Зобов`язати Управління служби безпеки України в Запорізькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за фактично відпрацьований час з 26.09.2021 до 26.01.2022.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя І.В. Новікова