Справа № 420/24507/21
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2022-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Одеської обласної прокуратури, в якому позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати заробітної плати (вихідну допомогу при звільненні в зв`язку з реорганізацією органу прокуратури та за чергування у вихідні та святкові дні у період роботи з вересня 2002 року по жовтень 2021 року);

- зобов`язати Одеську обласну прокуратуру здійснити нарахування та виплатити заробітну плату (вихідну допомогу при звільненні в зв`язку з реорганізацією органу прокуратури та за чергування у вихідні та святкові дні у період роботи з вересня 2002 року по жовтень 2021 року) на користь ОСОБА_1 ;

- стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати (вихідну допомогу при звільненні в зв`язку з реорганізацією органу прокуратури та за чергування у вихідні та святкові дні у період роботи з вересня 2002 року по жовтень 2021 року) по день остаточного розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він працював в органах прокуратури та був звільнений 29.10.2021 року. Позивач вказує, що він у листопаді 2021 року отримав лист №27-1697 вих. -21 від 17.11.2021 року Одеської обласної прокуратури, в якому вказано, що у разі звільнення на підставі пункту 19 розділу ІІ «Прикінцевих і перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-IX від 19.09.2019 року у зв`язку із рішенням кадрової комісії про неуспішне проходження атестації виплата вихідної допомоги не передбачена.

Водночас, позивач звертає увагу на те, що Закон України «Про прокуратуру» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури №113-IX від 19.09.2019 року та станом на 12.03.2021 передбачали звільнення прокурора, а саме, у зв`язку із Рішенням кадрової комісії про неуспішне проходження атестації на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» (у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури), керуючись п. 3 та п.п. 2 п. 19 р. II Закону №113-IX.

Згідно вищевказаної відповіді відповідача про отримання виплат при звільненні позивача останньому нараховано та виплачено кошти, складовими яких є: оклад за 7 робочих днів, надбавка за вислугу років за 7 робочих днів, індексація доходів за 7 робочих днів, компенсація за всі невикористані дні відпустки 56 календарних днів. Водночас цією відповіддю повідомлено позивача, що відповідачем не здійснено нарахування та виплата вихідної допомоги при звільненні та заробітної платні за чергування у вихідні та святкові дні.

Позивач зазначає, що відповідачем на момент звільнення 20.10.2021 року не здійснено повний розрахунок (виплату всіх належних позивачу сум) за час існування трудових відносин, а саме: вихідної допомоги при звільненні та заробітної платні за чергування у вихідні та святкові дні у період 2002-2021 років.

Ухвалою судді Одеського окружного адміністративного суду Токмілової Л.М. від 14.01.2022 року було відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою судді Одеського окружного адміністративного суду Андрухіва В.В. від 11.05.2022 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву. Ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

11.02.2022 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач вважає, що позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати та виплатити вихідну допомогу при звільненні не підлягають задоволенню, оскільки ані спеціальними законами України «Про прокуратуру» та №113-IX, ані ст. 44 КЗпП України не передбачено виплату вихідної допомоги прокурорам, яких звільнено відповідно до підпункту 2 п. 19 розділу ІІ Закону України №113-IX, правових підстав для її виплати ОСОБА_1 у Одеської обласної прокуратури не було. Відповідач вважає, що станом на дату звільнення Одеською обласною прокуратурою опрацьовано всі первинні документи, на підставі яких здійснено повний розрахунок з ОСОБА_1 та усі належні суми перераховано на картковий рахунок позивача. Також відповідач зазначає, що виплата вихідної допомоги при звільненні не передбачена Законом України «Про прокуратуру» та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-IX, які є спеціальними та якими врегульовано питання звільнення прокурорів, які неуспішно пройшли атестацію. Інші доводи, на думку відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки є необґрунтованими та не підтвердженими доказами.

Дослідивши в письмовому провадженні наявні в матеріалах справи докази, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено, що наказом прокуратури Миколаївської області №638 від 20.09.2002 року ОСОБА_1 прийнято в органи прокуратури Миколаївської області та призначено на посаду слідчого прокуратури Снігурівського району Миколаївської області (а.с.28).

Наказом прокуратури Одеської області №3576к від 17.12.2015 року ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області (а.с.29).

Наказом Одеської обласної прокуратури №2346к від 20.10.2021 року ОСОБА_1 звільнений з посади прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації №376 від 13.09.2021 року (а.с. 19).

На інформаційний запит позивача Одеською обласною прокуратурою було надано відповідь від 25.11.2021 року за вих. №27-1759 вих-21, згідно якої зазначено, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус». Закон, що регулює статус прокурорів та відповідно має статус спеціального, є Закон України «Про прокуратуру» та Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури». У разі звільнення прокурорів, які не пройшли атестацію, згідно з вимогами пункту 19 розділу II Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», виплата вихідної допомоги не передбачена.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в зв`язку з реорганізацією органу прокуратури та за чергування у вихідні та святкові дні у період роботи з вересня 2002 року по жовтень 2021 року, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, визначено Законом України "Про прокуратуру" № 1697-VII від 14.10.2014 року (далі-Закон № 1697-VII).

Згідно із статтею 4 Закону № 1697-VII, організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 3 статті 16 Закону № 1697-VII передбачено, що прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697-VII, прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Згідно із пунктом 3 частини 1 статті 60 Закону № 1697-VII, прокурор звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, якщо прокурор не успішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

Відповідно до підпункту 2 пункту 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19 вересня 2019 року № 113-IX (далі Закон № 113-IX) установлено, що прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 пункту 7 цього розділу, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора за умови настання однієї з таких підстав, а саме: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.

Згідно із підпунктами 1-4 пункту 7 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX, Положення щодо проходження атестації, передбаченої цим розділом, поширюються на прокурорів та слідчих органів прокуратури, які:

1) на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах;

2) на день набрання чинності цим Законом займали посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, але з поважних причин, до яких належать тимчасова непрацездатність, відпустка по догляду за дитиною, відрядження для участі в роботі інших органів на постійній основі тощо, не проходили атестацію;

3) звільнені з органів прокуратури у зв`язку з настанням підстав, передбачених підпунктами 1 і 2 пункту 19 цього розділу, щодо яких набрало законної сили рішення суду про поновлення на посаді прокурора у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, у тому числі у разі прийняття судом рішення про поновлення на посаді прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах;

4) звільнені до набрання чинності цим Законом з органів прокуратури, щодо яких набрало законної сили рішення суду про поновлення на посаді прокурора у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, у тому числі у разі прийняття судом рішення про поновлення на посаді прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах.

Прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 цього пункту, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації.

Проходження атестації особами, зазначеними в підпункті 3 цього пункту, розпочинається з етапу, на якому було прийнято рішення про неуспішне її проходження.

Законом № 113-IX стаття 51 Закону № 1697-VII доповнена частиною 5 такого змісту: на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Із змісту наведених правових норм Законів № 1697-VII та № 113-IX вбачається, що звільнення прокурора відповідно до підпункту 2 пункту 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX є тотожним звільненню з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури відповідно до пункту 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697, коли прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Частиною 5 статті 51 Закону № 1697-VII встановлений виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Проте до цього переліку не включено статтю 44 КЗпП України, яка регулює питання виплати вихідної допомоги при звільненні.

Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників в зв`язку із реорганізацією органу прокуратури в якому прокурор обіймає посаду, та звільненню прокурора на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 року по справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

В зв`язку з тим, що Законом № 1697-VII не врегульовано спірні правовідносини щодо виплати вихідної допомоги прокурорам при їх звільненні на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697-VII, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.

Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:

1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;

2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

Законом № 113-IX стаття 40 КЗпП України доповнена частиною 5, відповідно до якої особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Із змісту частини 5 статті 40 КЗпП України вбачається, що вона не містить обмежень щодо виплати прокурорам вихідної допомоги при звільненні, передбаченої ст.44 КЗпП України.

Таким чином, суд зазначає, що внесені Законом № 113-IX зміни та доповнення до Закону № 1697-VII та КЗпП України не встановлюють жодних обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697-VII.

Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Оскільки Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги прокурорам в зв`язку з їх звільненням на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації внаслідок проведення реорганізації органів прокуратури і таке звільнення аналогічне звільненню працівників відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 40 КЗпП України, жодних обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697-VII чинним законодавством не встановлено, суд доходить висновку про те, що при звільненні прокурорів за таких обставин вони мають право на вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України, тобто до спірних правовідносин необхідно застосувати трудове законодавство, так як нормами спеціального законодавства не врегульовано питання про виплату вихідної допомоги прокурорам які звільняються в зв`язку із проведенням реорганізації органів прокуратури.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 17 жовтня 2018 року в справі № 823/276/16, від 08 жовтня 2019 року в справі № 823/263/16, від 23 грудня 2020 року в справі №560/3971/19, від 21 січня 2021 року в справі №260/1890/19, від 27 січня 2021 року в справі №380/1662/20, від 11 лютого 2021 року в справах №420/4115/20 та №240/4840/20, від 18 лютого 2021 року в справі №640/23379/19, від 25 лютого 2021 року в справі №640/8451/20, від 29 листопада 2021 року в справі № 480/6504/20.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі вищенаведеного суд доходить висновку, що при звільненні прокурорів з посади у разі ліквідації чи реорганізації органів прокуратури на прокурорів не поширюються положення КЗпП України щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження. Разом з тим, жодних застережень щодо виплати прокурорам вихідної допомоги при звільненні Закон № 1697-VII та КЗпП України не містять.

З урахуванням наведеного, а також із врахуванням правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, суд дійшов висновку про те, що у разі звільнення прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697-VII останній має право на виплату вихідної допомоги відповідно до статті 44 КЗпП України.

Відсутність у наказі про звільнення посилань на положення пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України не може бути підставою для обмеження права позивача на отримання вихідної допомоги.

З огляду на встановлені у справі обставини, суд вважає, що позивач набув право на виплату йому вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до статті 44 КЗпП України.

За таких обставин, вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності Одеської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні в зв`язку з реорганізацією органу прокуратури; зобов`язання Одеську обласну прокуратуру здійснити нарахування та виплатити вихідну допомогу при звільненні в зв`язку з реорганізацією органу прокуратури на користь ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог позивача, в яких він просить: визнати протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати заробітної плати за чергування у вихідні та святкові дні у період роботи з вересня 2002 року по жовтень 2021 року; зобов`язати Одеську обласну прокуратуру здійснити нарахування та виплатити заробітну плату за чергування у вихідні та святкові дні у період роботи з вересня 2002 року по жовтень 2021 року на користь ОСОБА_1 , суд зазначає таке.

Відповідно до статтей 71, 72 КЗпП України, робота у вихідні дні забороняється. Залучення окремих працівників до роботи у ці дні допускається тільки з дозволу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) підприємства, установи, організації і лише у виняткових випадках, що визначаються законодавством і в частині другій цієї статті.

Залучення окремих працівників до роботи у вихідні дні допускається в таких виняткових випадках: для виконання невідкладних, наперед не передбачених робіт, від негайного виконання яких залежить у дальшому нормальна робота підприємства, установи, організації в цілому або їх окремих підрозділів.

Залучення працівників до роботи у вихідні дні провадиться за письмовим наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

Робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі.

Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 цього Кодексу.

Згідно із статтею 107 КЗпП України, робота у святковий і неробочий день (частина четверта статті 73) оплачується у подвійному розмірі: працівникам, які одержують місячний оклад, у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму.

Оплата у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день.

На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку.

Згідно із статтею 81 Закону № 1697, заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за:

1) вислугу років;

2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 КАС України).

Частинами 1, 2 ст.77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Частиною четвертою статті 161 КАС України визначено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

При цьому, слід зауважити, що передбачений частиною 2 ст.77 КАС України обов`язок доказування суб`єктом владних повноважень правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності не слід розуміти так, що позивач взагалі не повинен надавати жодних доказів на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує позов.

Суд зазначає, що позивач навіть не стверджує у позові, що у спірний період він працював у вихідні та святкові дні, та йому не здійснено передбачених законом виплат. Позивач не надав суду жодних доказів того, що у період з вересня 2002 року по жовтень 2021 року він працював у вихідні та святкові дні, та відповідачем не було виплачено відповідну заробітну плату.

Також позивачем не було надано доказів того, що він звертався до відповідача із заявою про надання відомостей про роботу у вихідні та святкові дні, здійснені (чи не здійснені) нарахування та виплати заробітної плати за таку роботу. Вказане питання не було предметом звернень позивача до відповідача, відповіді на які надано до суду.

Крім того, позивач не звертався до суду з клопотанням про витребування доказів судом через неможливість їх самостійного надання до суду.

Таким чином, позивач вмотивованих доводів та доказів на обґрунтування позову в цій частині позовних вимог суду не надав.

За викладених обставин, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати заробітної плати за чергування у вихідні та святкові дні у період роботи з вересня 2002 року по жовтень 2021 року; зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплатити заробітну плату за чергування у вихідні та святкові дні у період роботи з вересня 2002 року по жовтень 2021 року на користь позивача - слід відмовити.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати (вихідну допомогу при звільненні в зв`язку з реорганізацією органу прокуратури та за чергування у вихідні та святкові дні у період роботи з вересня 2002 року по жовтень 2021 року) по день остаточного розрахунку, суд зазначає таке.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

В цій постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Тому, Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Розглядаючи одночасно позовні вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу грошові кошти та позовні вимоги про нарахування і виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку по виплаті таких коштів у цій справі, суд звертає увагу на те, що між сторонами наявний спір про право на такі виплати взагалі.

Зміст ст.117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, а саме про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Так, з заявлених позивачем вимог вбачається спір про наявність права у позивача на отримання відповідних сум за минулі роки.

Оскільки позивачу не було здійснено виплату вихідної допомоги при звільненні, і в даному провадженні суд встановив наявність обов`язку у відповідача нарахувати та виплатити зазначену допомогу, з огляду на відсутність факту сплати такої суми на момент розгляду даної справи, суд вважає передчасними вимоги про нарахування середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, оскільки такий розрахунок ще не проведено. Крім того, лише після повного розрахунку позивача буде можливим для суду встановити, який відсоток від повного розрахунку становитиме недоплачена позивачу сума, з метою визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19.

За таких обставин, суд дійшов висновку про передчасність вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити частково.

У прохальній частині позовної заяви позивач просить суд стягнути на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 грн.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно ч.ч. 2-5 ст.134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.ч. 6, 7 ст.134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ч.ч. 7, 9 ст.139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 грн. представник позивача надав лише копію договору про надання правової допомоги №14 від 30.11.2021 року, згідно якого замовник сплачує адвокату винагороду в розмірі 800 грн. за одну годину, витрачену на надання правової допомоги. При цьому, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених позивачем витрат, необхідних для надання правничої допомоги, позивачем та його представником до суду не надано.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 грн.

Витрати зі сплати судового збору позивачем не понесено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 139, 241-246, 262, 293 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) до Одеської обласної прокуратури (адреса: вул. Пушкінська, 3, м. Одеса, 65026, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 в зв`язку з реорганізацією органу прокуратури.

Зобов`язати Одеську обласну прокуратуру здійснити нарахування та виплатити вихідну допомогу при звільненні в зв`язку з реорганізацією органу прокуратури на користь ОСОБА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В. Андрухів