Справа № 160/25476/21
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2022-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

08 серпня 2022 року м. Дніпросправа № 160/25476/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Білак С.В., Олефіренко Н.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.02.2022 р. (суддя Захарчук-Борисенко Н.В.) в справі № 160/25476/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі ГУ ПФУ) про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах № 27 від 11.06.2021 р.; зобов`язання зарахувати періоди роботи з 01.11.2011 р. по 04.06.2021 р. на посаді сестри медичної гамма-терапевтичного відділення до пільгового стажу за списком № 1 та призначити пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 1 з 07.06.2021 р. на підставі пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 р. № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення».

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.02.2022 р. позов задоволено, визнано противоправним та скасоване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 27 від 11.06.2021 року щодо відмови в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 ОСОБА_1 , зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 періоди роботи з 01.11.2011 по 04.06.2021 року на посаді сестри медичної гамма терапевтичного відділення до пільгового стажу за Списком №1 та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 на підставі пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», з 04.06.2021 року.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. На думку апелянта, судом першої інстанції не враховано, що пільговий стаж позивача за списком № 1 відповідно до поданих документів станом на 01.04.2015 р. становить 0 років. Навіть з урахуванням зарахування до пільгового стажу позивача періодів роботи з 01.11.2011 р. по 01.04.2015 р. (03 роки 04 місяці) у позивача відсутній достатній пільговий стаж станом на 01.04.2015 р. (7 років 06 місяців) для призначення пенсії.

При цьому зазначає, що до категорії осіб, на яких поширюється рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 та які мають право на пенсію за віком на пільгових умовах за Законом України «Про пенсійне забезпечення», після 23.01.2020 р. (набрання чинності рішенням Конституційного Суду України), належать особи, які працювали до 01.04.2015 р., мали відповідний пільговий стаж, визначений статтею 13 Закону № 1788-ХІІ у редакції до 01.04.2015 р., та досягли відповідного віку.

Крім того, вважає, що до компетенції суду не належить здійснення первісного визначення права особи на призначення пенсії, тому є передчасним висновок суду першої інстанції про зобов`язання призначити пенсію.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 07.06.2021 року позивач звернувся з письмовою заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 до ГУ ПФУ в Дніпропетровської області.

Рішенням №27 від 11.06.2021 року ГУ ПФУ в Дніпропетровській області позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1, оскільки позивач не досяг пенсійного віку, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (50 років), а також не зараховано до пільгового стажу за Списком №1 періоди з 01.11.2011 по 04.06.2021, оскільки не підтверджено стаж, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах роботу, в особливо шкідливих і особливо важких умовах праці протягом повного робочого дня.

Відповідно до записів трудової книжки позивача щодо спірного періоду містяться наступні записи про роботу: №9 від 01.11.2011 року «Переведено на посаду сестри медичної по обслуговуванню гамма терапевтичного устаткування відділення променевої терапії», підстава наказ №100-к від 01.11.2021 року; №10 від 11.06.2015 року «Підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення по Списку №1 Постанови Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 року №36» підстава наказ №155 від 11.06.2015 року; № 11 В зв`язку з приведенням у відповідність посад згідно класифікатора професій ДК 003-2010 рахувати сестра медична стаціонару (гамма терапевтичного устаткування), підстава наказ №276 від 09.10.2018 року; №13 від 11.06.2020 року «Підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення по Списку №1 Постанови Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 року №461», підстава наказ №150 від 11.06.2020 року.

Врахувавши зазначені записи в трудовій книжці позивача, суд першої інстанції вважав, що у період з 01.11.2011 по 04.06.2021 позивач працювала на посаді сестри медичної по обслуговуванню гамма терапевтичного устаткування, яка передбачена пунктом 19-1 Розділу ХІХ «Охорона здоров`я» постанови Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 року №36 та пунктом 1 Розділу ХХІІ «Роботи з радіоактивними речовинами та джерелами іонізуючих випромінювань і берилієм» Списку №1, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 року №461.

КП «Криворізький онкологічний диспансер» ДОР позивачу видана довідка, що підтверджує пільговий характер, № 217 від 04.06.2021 року, відповідно до якої підтверджено, що період роботи 01.11.2011 по 02.08.2016 та з 03.08.2016 по 04.06.2021 року має бути зарахований до Списку №1. Підставою для видачі довідки зазначені накази про атестацію робочих місць №148 від 24.06.2010, №155 від 11.06.2015 року, №150 від 11.06.2020 року.

До вказаної довідки КП «Криворізький онкологічний диспансер» ДОР надано відповідні копії наказів про проведення атестації робочих місць.

Суд першої інстанції вказав, що відповідачем необґрунтовано, в чому саме полягає порушення законодавства при видачі вказаної довідки, та підстави, відповідно до яких суб`єктом владних повноважень не прийнято до уваги накази про атестацію робочих місць №148 від 24.06.2010, №155 від 11.06.2015 року, №150 від 11.06.2020 року, тому дійшов висновку, що періоди роботи позивача з 01.11.2011 по 04.06.2021 на посаді сестри медичної гамма терапевтичного відділення підлягають зарахуванню до пільгового стажу за Списком №1

Таким чином, суд першої інстанції вважав, що пільговий стаж позивача за Списком №1 складає 9 років 7 місяців 4 дні.

Суд першої інстанції вказав, що з 23.01.2020 р. існують два закони, які одночасно регламентують правила призначення пенсій за Списком №1, а саме: п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до Закону України від 02.03.2015 р. №213-VIII та п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03.10.2017 №2148-VIII.

Відносно позивача правила означених законів містять розбіжність у величині показника вікового цензу, який складає 45 років за п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до Закону України від 02.03.2015 №213-VIII та 50 років за п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03.10.2017 №2148-VIII.

Застосувавши висновки, викладені в постанові від 03.11.2021 р. в зразковій справі № 360/3611/20 щодо призначення пенсії на пільгових умовах, суд першої інстанції вважав, що найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли віковий ценз має бути встановлений на рівні найменшої величини, тобто 45 років, тому дійшов висновку про наявність у позивача права на призначення пенсії при досягненні 45 років.

Суд визнає приведений висновок обґрунтованим, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач 07.06.2021 р. звернулась до ГУ ПФУ із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 1.

Рішенням № 27 від 11.06.2021 р. ГУ ПФУ відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 1 відповідно до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки до пільгового стажу не зараховано період роботи з 01.11.2011 р. по 02.08.2016 р. та з 03.08.2016 р. по теперішній час, оскільки не підтверджено стаж, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах роботу в особливо шкідливих і особливо важких умовах праці протягом повного робочого дня, оскільки відсутні витяги з наказів про атестацію робочих місць за умовами праці, вказані у пільговій довідці № 217 від 04.06.2021 р., № 61 від 23.06.2005 р., № 155 від 11.06.2015 р., № 150 від 11.06.2020 р.; додано до документів наказ по проведення атестації робочих місць № 147 від 24.06.2010 р., а не № 148 від 24.06.2010 р., який вказано в довідці. Для зарахування вказаних періодів до пільгового стажу необхідно надати витяги з наказів про результати атестації робочих місць.

В рішенні зазначено, що дата, з якої особа матиме право на пенсійну виплату без підтвердження пільгового стажу, 04.04.2037 р.

Спірним під час апеляційного перегляду справи є питання дискреційних повноважень органу Пенсійного фонду в обчисленні стажу (пільгового, як в цій справі), визначення права особи на призначення пенсії, а також питання наявності правових підстав для відмови у призначенні пенсії із застосуванням частини першої та пункту 1 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» без врахування приписів статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 р.

Відповідачем в апеляційній скарзі не приведено доводів у спростування висновків суду першої інстанції про підтвердження пільгового стажу за списком № 1 позивача в розмірі 9 років 7 місяців 4 дні, тому судом не надається правова оцінка судовому рішенні в цій частині.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV).

Частиною першою статті 114 Закону № 1058-IV встановлено, що право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Пунктом першим частини другої статті 114 Закону № 1058-IV визначено, що на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1975 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 49 років - з 1 жовтня 1973 року по 31 березня 1974 року.

Згідно з пунктом «а» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. № 1788-ХІІ (далі Закон № 1788-ХІІ) в редакції Закону України від 02.03.2015 р. N 213-VIII на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими

умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад

і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів

України, і за результатами атестації робочих місць - після

досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у

чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не

менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на

зазначених роботах.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього

пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки

1975 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 49 років - з 1 жовтня 1973 року по 31 березня 1974 року.

Рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 р. № 1-р/20 у справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III „Прикінцеві положення Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VIII (справа № 1-5/2018(746/15)) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти „б-„г статті 54 Закону України „Про пенсійне забезпечення від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VIII.

Конституційним Судом України в частинах другої-третьої резолютивної частини рішення встановлено, що стаття 13, частина друга статті 14, пункти „б-„г статті 54 Закону України „Про пенсійне забезпечення від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти „б-„г статті 54 Закону України „Про пенсійне забезпечення від 5 листопада 1991 року № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме:

«На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи:

а) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці жінкам…».

При цьому, Конституційний Суд України зазначив, що зміни, внесені Законом України №213-VIII від 02.03.2015 р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать ч. 1 ст. 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є принцип юридичної визначеності.

Відповідно до статті 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Отже, з 23.01.2020 р., дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 р. в справі № 1-р/2020, діють положення статті 13 Закону № 1788-ХІІ в редакції, яка була чинна до внесення змін Законом № 213-VIII, відносно право на пільгову пенсію осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах.

Разом з тим, залишилися чинними положення статті 114 Закону № 1058-IV.

Відтак, з 23.01.2020 р. в Україні існують два закони, котрі одночасно регламентують правила призначення пенсій для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, за якими пенсії за віком призначаються на пільгових умовах, а саме: пункт «а» статті 13 Закону № 1788-ХІІ у редакції до внесення змін Законом № 213-VІІІ та пункт 1 частини другої статті 114 Закону № 1058-IV у редакції Закону України від 03.10.2017 р. № 2148-VІІІ.

У спірних правовідносинах норми вказаних законів містять розбіжність у величині показника вікового цензу, який складає: 45 років за пунктом «а» статті 13 Закону 1788-ХІІ (у редакції до внесення змін Законом № 213-VІІІ) та 49 років за пунктом 1 частини другої статті 114 Закону № 1058-IV у редакції Закону України від 03.10.2017 р. № 2148-VІІІ.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.11.2021 р. в зразковій справі № 360/3611/20, якою змінено мотивувальну частину рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 квітня 2021 року та викладено її в редакції цієї постанови, а в решті залишено без змін, зроблено наступний правовий висновок щодо правовідносин, які є аналогічними правовідносинам в цій справі: «…Рішенням № 1-р/2020 КСУ визнав неконституційними окремі положення Закону № 1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно КСУ встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII.

У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин Закон № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні КСУ).

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV.

Тому відмова управління ПФУ в призначенні ОСОБА_1, яка на час звернення із заявою про призначення пенсії досягла 50 років, мала страховий стаж роботи 31 рік 3 місяці 3 дні, у тому числі на роботах за списком № 2 - 20 років 11 місяців 23 днів, пенсії на пільгових умовах за віком з посиланням недосягнення нею 55-річного пенсійного віку, визначеного пунктом 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-ІV, є протиправною.».

Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду в рішенні від 21.04.2021 р. в справі № 360/3611/20 визначено ознаки типової справи:

а) позивач - особа, яка:

звернулась до Пенсійного фонду за призначенням пенсії після 23.01.2020 з підстав, визначених статтею 13 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення»;

на момент звернення досягла: чоловіки - 55 років, жінки - 50 років;

набула стаж роботи, визначений статтею 13 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення»;

б) відповідачем є орган Пенсійного фонду України, уповноважений на вирішення питання про призначення пенсії.

Справа, що зараз переглядається в апеляційному порядку, є типової у розумінні пункту 21 частини першої статті 4 КАС України, відповідно до якої типові адміністративні справи - адміністративні справи, відповідачем у яких є один і той самий суб`єкт владних повноважень (його відокремлені структурні підрозділи), спір у яких виник з аналогічних підстав, у відносинах, що регулюються одними нормами права, та у яких позивачами заявлено аналогічні вимоги.

Згідно з частиною третьою статті 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Таким чином, судами мають враховуватися приведені правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові, ухваленої в зразковій справі № 360/3611/20.

За таких умов суд вважає за можливе застосувати правила розв`язання колізій між діючими актами права однакової сили та з одного з того ж предмету із застосуванням приписів статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на користь невладного суб`єкта - приватної особи, тобто застосувати підхід, який є найбільш сприятливим для особи.

Враховуючи, що на день звернення із заявою про призначення пенсії за віком позивач досягла 45 років та мала стаж роботи більше 15 років (31 рік 01 місяць 22 дні), з них не менше 7 років 6 місяців за списком № 1 (9 років 07 місяців 04 дні), суд доходить до висновку, що позивач має право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 р. № 1-р/2020 (справа №1-5/2018(746/15)).

За таких обставин суд визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про протиправність рішення відповідача про відмову в призначенні позивачеві пенсії за віком на пільгових умовах.

Згідно зі статтею 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 р. у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 р. у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини вказав, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

У рішенні в справі «Рисовський проти України» (Rysovskyyv. Ukraine) від 20.10.2011р. (заява № 29979/04) ЄСПЛ вказав, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

З урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції суд дійшов висновку про обґрунтованість обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права позивача зобов`язання призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах.

Доводи апелянта про те, що до категорії осіб, на яких поширюється рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 та які мають право на пенсію за віком на пільгових умовах за Законом України «Про пенсійне забезпечення» після 23.01.2020 р. (набрання чинності рішенням Конституційного Суду України), належать особи, які працювали до 01.04.2015 р., мали відповідний пільговий стаж, визначений статтею 13 Закону № 1788-ХІІ у редакції до 01.04.2015 р., та досягли відповідного віку, є цілком незмістовними та не ґрунтуються на жодній нормі права.

Відповідно, й такий аргумент відповідача, як те, що навіть з урахуванням зарахування до пільгового стажу позивача періоди роботи з 01.11.2011 р. по 01.04.2015 р. (03 роки 04 місяці) у позивача відсутній достатній пільговий стаж станом на 01.04.2015 р. (7 років 06 місяців) для призначення пенсії, є безпідставним.

Стосовно відсутності у суду компетенції на здійснення первісного визначення права особи на призначення пенсії та передчасність висновку суду першої інстанції про зобов`язання призначити пенсію суд зазначає таке.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Натомість, у цій справі, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, призначити пенсію або ні. Безперечно, правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин.

Оскільки позивач має достатній страховий та пільговий стаж для призначення пенсії за списком № 1, досягла віку, встановленого законом для призначення такого виду пенсії, відповідач мав прийняти рішення про призначення позивачу пенсії, відтак, повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Оскільки ця справа є типовою, предметом позову в цій справі є дії (рішення) суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, тобто ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.02.2022 р. в справі № 160/25476/21 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.02.2022 р. в справі № 160/25476/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 08.08.2022 р. та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 08.08.2022 р.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.В. Білак

суддя Н.А. Олефіренко