Справа № 140/1294/21
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2022-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2022 рокуЛьвівСправа № 140/1294/21 пров. № СК-А/857/14975/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Пліша М.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2021 року (суддя Смокович В.І., м. Луцьк) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у лютому 2021 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі ГУ ДПС у Волинській області), в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення від 28.10.2020 №0-0312, №0-0312 та №0-0312. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до абзацу «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового Кодексу України (далі - ПК України) не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку, отже належні позивачу корівники як об`єкт нежитлової нерухомості не оподатковується податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Окрім того, до видів економічної діяльності позивача відносяться, у тому числі КВЕД 01.42 - розведення іншої великої рогатої худоби та буйволів (основний); КВЕД 01.41 - розведення великої рогатої худоби молочних порід; КВЕД 01.49 - розведення інших тварин та він займається сільським господарством, в тому числі розведенням великої рогатої худоби, у зв`язку з чим потрібні приміщення для їх утримання, якими в даному випадку є корівники.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2021 року позов задоволено.

Не погодившись з ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення, та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції неправильно тлумачить приналежність наявних в платника податків об`єктів нерухомості до абзацу ж підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. Апелянт не погоджується з позицією про те, що ОСОБА_1 як сільськогосподарський товаровиробник звільнений від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Позивач подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити таку без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 з 19.01.2006 зареєстрований, як фізична особа - підприємець та здійснює наступні види діяльності: 02.30 Збирання дикорослих недеревних продуктів (основний); 01.13 Вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів; 01.19 Вирощування інших однорічних і дворічних культур; 01.41 Розведення великої рогатої худоби молочних порід; 01.42 Розведення іншої великої рогатої худоби та буйволів; 01.49 Розведення інших тварин; 03.12 Прісноводне рибальство; 03.22 Прісноводне рибництво (аквакультура); 10.32 Виробництво фруктових і овочевих соків; 10.39 Інші види перероблення та консервування фруктів і овочів; 46.11 Діяльність посередників у торгівлі сільськогосподарською сировиною, живими тваринами, текстильною сировиною та напівфабрикатами; 46.22 Оптова торгівля квітами та рослинами; 96.09 Надання інших індивідуальних послуг, н. в. і. у.; 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; 49.41 Вантажний автомобільний транспорт; 52.29 Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту; 46.31 Оптова торгівля фруктами й овочами, що підтверджується витягом із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (а. с. 6-9).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, позивач є власником нерухомого майна, а саме: площею 1947,1 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 ; площею 1787,9 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 та площею 1568,9 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 63-70).

Вказані обставини також підтверджуються свідоцтвами про право власності на нерухоме майно від 20.05.2008 та витягами Волинського обласного бюро технічної інвентаризації про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.09.2009 (а. с. 13-14, 26-27, 38-39).

ГУ ДПС у Волинській області, на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України, 28.10.2020 прийняло податкові повідомлення-рішення №0-0312, №0-0312, №0-0312, якими позивачу визначено грошові зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2019 рік: за нерухоме майно площею 1947,1 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 - в сумі 12187,87 грн; за нерухоме майно 1787,9 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 - в сумі 11191,36 грн та за нерухоме майно площею 1568,9 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 - в сумі 9820,53 грн (а. с. 10-12, 71-72).

Вказані податкові повідомлення - рішення були направлення за місцем проживання платника податків та отримані останнім 02.11.2020 (а. с. 71).

ОСОБА_1 , не погоджуючись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, звернувся до суду з позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач підпадає під статус сільськогосподарського товаровиробника, а належні йому на праві власності нежитлові приміщення не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в силу положень абзацу «ж» підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України, оскільки призначені для безпосередньо використання у сільськогосподарській діяльності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Спірними в даній справи є питання чи вважається нерухоме майно, що належить позивачу, об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються ПК України.

Згідно із статтею 265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

За правилами підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України).

Відповідно до підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Згідно із статтею 10 ПК України податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є місцевим податком.

За змістом підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України органи місцевого самоврядування до 25 грудня року, що передує звітному, подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості інформацію щодо ставок та наданих пільг юридичним та/або фізичним особам зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Згідно з підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1. пункту 266.2 статті 266 ПК України).

Відповідно до підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 цього Кодексу не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Апеляційна скарга обґрунтовується тим, що правовою підставою до застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно, у вигляді звільнення його від сплати, є одночасна сукупність наступних умов: використання споруди безпосередньо у сільськогосподарській діяльності; особа є сільськогосподарським товаровиробником.

Крім того, апелянт зазначає, що доказів виготовлення платником податків сільськогосподарської продукції та використання будівель для сільськогосподарської діяльності матеріали справи не містять.

Апеляційний суд вважає, що закон не пов`язує належність об`єктів нерухомого майна, до таких, що не є об`єктами оподаткування з їх безпосереднім використанням у своїй діяльності.

Так, відповідно до статті 14.1.235 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власно виробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Верховний Суд у постанові від 18 травня 2018 року у справі № 806/2676/17, на яку власне і покликається апелянт, висловив правову позицію згідно якої, системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від (а) до (л) ) передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є зокрема те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами (е) та (і) , на відміну від пункту (є).Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування (д), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу (е), сільськогосподарський товаровиробник (ж), громадські організації інвалідів та їх підприємства (з), релігійні організації (и)), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання (ґ), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів (і), будівлі промисловості (є) тощо).

Тобто, як закон, так і Верховний Суд у вказаній постанові не обумовлюють застосування положень абзацу «ж» статті 266.2.2. ПК України щодо звільнення від оподаткування окремих видів нерухомого майна сільгоспвиробників обов`язковим отримання доходу від використання такого майна в господарській діяльності.

Колегія суддів вважає, що доводи апелянта про те, що об`єкт нерухомості має використовуватись у сільськогосподарській діяльності є необґрунтованими та здійснені за власним тлумаченням норм ПК України.

Також, апеляційний суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 77 КАС України у справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування покладено на суб`єктів владних повноважень.

Відповідач припустив, що відсутність доходу від здійснення певного виду господарської діяльності у звітний період безумовно свідчить про відсутність самої діяльності. Таке припущення не лише не підтверджується будь-якими доказами а й не ґрунтується на законі.

Так, згідно з підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 ст.14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку (які є формою здійснення господарської діяльності), то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненої в межах господарської діяльності платника податків. І лише за таких умов платник податків нас право на врахування у податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій.

Зі змісту підпункту 14.1.231 пункту 14.1 ст.14 ПК України вбачається, що розумна економічна причина (ділова мета) - це причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Економічний ефект, зокрема, але не виключно, передбачає приріст (збереження) активів платника податків та/або їх вартості, а так само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому.

Отже, зміст поняття розумної економічної причини (ділової мети) передбачає обов`язкову спрямованість будь-якої операції платника податків на отримання позитивного економічного ефекту. При цьому не обов`язково, аби економічний ефект спостерігався негайно після вчинення операції. Не виключено, що такий ефект настане в майбутньому. Також не виключено, що в результаті об`єктивних причин економічний ефект може не настати взагалі. Зокрема, операція може виявитися збитковою, і це є один із варіантів перебігу подій при здійсненні господарської діяльності. Таким чином, визначальною ознакою господарської діяльності є наявність мети з отримання прибутку, а збитковість операції може бути обумовлена комерційним ризиком. Така правова позиція висловлювалася Верховним Судом у постановах від 12 травня 2020 року у справі №0870/6956/12, від 15 січня 2020 року у справі №826/10855/16, від 18 грудня 2019 року у справі №2а-1670/7454/12, від 11 червня 2019 року у справі №803/295/18, від 11 червня 2019 у справі №803/295/18.

Також, в апеляційній скарзі цитується код класифікації 1271 Державного класифікатора будівель та споруд № 018-2000 затвердженого і введеного в дію наказом Держстандарту України від 17.08.2000 № 507, згідно якого до будівель сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства належать будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та таке інше.

З цього приводу слід зазначити, що разом із позовною заявою, одним із додатків додавалась довідка видана Виконавчим комітетом Самарівської сільської ради Волинської області від 22.01.2021 № 121 (а.с. 48), з якої безпосередньо вбачається цільове призначення об`єктів нежитлової нерухомості позивача. У вказаній довідці зазначається, що відповідно до протоколу ліквідаційної комісії гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 виділено на його майновий пай наступні об`єкти нерухомого майна:

1. Приміщення корівника площею 1947,1 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 ;

2. Приміщення корівника площею 1787,9 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 ;

3. Приміщення корівника площею 1568,9 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 .

Враховуючи наведене, позивач довів належними і допустимими доказами належність вказаних об`єктів нежитлової нерухомості до корівників.

Відповідно до витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно, що додавались до позовної заяви, датою державної реєстрації вищевказаних об`єктів нерухомого майна є 29.09.2008 (а.с. 14, 27, 39).

Також колегія суддів зазначає, що з часу державної реєстрації по 28.10.2019 позивачу не надходили податкові-повідомлення рішення з вимогою сплати податку на нерухоме майно, що відмінне від земельної ділянки. Це свідчить про те, що відповідач своїми конклюдентними діями, що полягають у не нарахуванні податку на об`єкти нерухомого майна, що належать на праві приватної власності позивачу фактично підтвердив, що вищевказані об`єкти не підлягають оподаткуванню.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач підпадає під статус сільськогосподарського товаровиробника, а належні йому на праві власності нежитлові приміщення не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в силу положень абзацу «ж» підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України, оскільки призначені для безпосередньо використання у сільськогосподарській діяльності.

Таким чином, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення адміністративного позову.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження відповідача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2021 року в справі №140/1294/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
М. А. Пліш