Справа № 320/16908/21
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2022-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2022 року № 320/16908/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Щавінського В.Р., при секретарі судового засідання Ставничому Н.В., за участю: позивача - ОСОБА_1 , представника позивача - Давиленка С.С., представника відповідача - Путька Р.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Київській області, у якому просив суд:

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 06.08.2021 №Ф-2590-23 У в розмірі 87971,98 грн.;

- зобов`язати Головне управління ДПС у Київській області внести зміни до інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 виключивши суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 87971,98 грн.;

- стягнути з Головного управління ДПС у Київській області на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 5500,00 грн.

Також, до суду 21.12.2021 представник позивача подав заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.12.2021 заяву представника позивача адвоката Сацика Р.В. про забезпечення позову від 21.12.2021 задоволено та зупинено стягнення у виконавчому провадження №67500018, яке 15.11.2021 відкрито Заступником начальника відділу Бориспільського відділу ДВС у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лавренчук Н.М. на підставі вимоги №Ф-2590-23 У від 06.08.2021, видану Головним управлінням ДПС у Київській області про стягнення боргу (недоїмки) в розмірі 87971,98 грн. з ОСОБА_1 , до набрання законної сили рішенням у даній справі.

У подальшому, представником позивача надіслана до суду заяву про зміну позовних вимог, у яких позивач просить суд:

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 06.08.2021 №Ф-2590-23 У в розмірі 87971,98 грн.;

- зобов`язати Головне управління ДПС у Київській області внести зміни до інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ), виключивши суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 87971,98 грн.;

- стягнути з Головного управління ДПС у Київській області на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 49648,38 грн., з яких 19648,38 грн. безпідставно стягнутих коштів та 30000 грн. моральна шкода;

- стягнути з Головного управління ДПС у Київській області на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 7500 грн.;

- стягнути з Головного управління ДПС у Київській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3489,4 грн.;

- встановити судовий контроль за виконанням рішення суду по даній справі та обов`язати Головне управління ДПС у Київській області у 10-денний строк з дня набрання рішення суду законної сили подати звіт про виконання рішення Київського окружного адміністративного суду по даній справі.

В обґрунтування вимог позовної заяви зазначив, що ОСОБА_1 з 31.01.2003 був зареєстрований у якості фізичної особи-підприємця, перебуває на податковому обліку Бориспільської ОДПІ на спрощеній системі оподаткування, є платником єдиного внеску та пенсіонером за віком за вислугу років з 27.10.2010, у зв`язку з чим звільнений від сплати єдиного соціального внеску (далі ЄСВ) за себе на підставі положень частини 4 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», тому вважає оформлену відповідачем податкову вимогу від 06.08.2021 №Ф-2590-23 У протиправною та просить її скасувати.

Зауважив, що постановою Вищого адміністративного суду України від 16.11.2016 у справі №810/6331/13-а (касаційне провадження №К/800/29440/14) скасовано вимоги Управління пенсійного фонду України в м. Борисполі та Бориспільському районі Київської області до ОСОБА_1 про сплату боргу від 03.12.2012 №Ф-192 та від 07.08.2013 №Ф-619 з ЄСВ.

Також, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 05.08.2020 по справі №П/320/249/20, яке залишене без змін Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2021, визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2590-23 від 04.12.2019 з ЄСВ.

Вважає, що вищевказане підтверджує факт протиправності винесення відповідачем вимоги від 06.08.2021 №Ф-2590-23 У.

Зазначив, що оскільки незаконними своїми діями відповідач постійно нараховує позивачу заборгованість, мотивуючи свої вимоги даними інтегрованої карти платника податків, то позивач вважає, що належним способом захисту є зобов`язання судом відповідача внести зміни до інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 , виключивши суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 87971,98 грн.

Вказав, що Бориспільським відділом державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області були вчиненні дії з примусового виконання вимоги №Ф-2590-23 У від 06.04.2019 в період з 21.10.2019 по 13.01.2021, яка на думку позивача є протиправною, та на підставі якої з позивач стягнути кошти у розмірі 19648,38 грн. Зауважив, що вищевказаними рішеннями судів підтверджується та обставина, що відсутні будь-які правові підстави для нарахування заборгованості, а стягнуті кошти є безпідставно стягнутими та підлягають поверненню позивачу.

Позивач зазначив, що незаконними рішеннями та діями Головне управління ДПС у Київській області позивачу завдано моральну шкоду, що виявилась в тяжких душевних переживаннях. Позивач постійно змушений захищатись в судах, в рамках виконавчих проваджень на його кошти накладаються арешти, та вводяться певні обмеження. У зв`язку з вищеописаним у позивача змінився звичний графік життя, постійні візити до органів виконавчої служби та судів створюють у оточуючих враження, що позивач досить конфліктна людина. Все вищевикладене створило такі умови, позивач втратив здоровий сон, постійно втомлений та роздратований, тому вважає за доцільне стягнути з відповідача моральну шкоду, яку позивач оцінює в 30000,00 грн.

Відповідач позов не визнав, надіслав відзив на позовну заяву, у якому пояснив, що позивач з 01.01.2012 перебуває на спрощеній системі оподаткування та є платником єдиного внеску відповідно до вимог ст. 5 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування". Базою для нарахування єдиного внеску є сума, що визначається самостійно платником для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленого цим Законом, при цьому сума не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідач звертає увагу, що позивач не звільнений від сплати єдиного внеску, оскільки він не є пенсіонером за вислугу років, а звільнення від сплати єдиного внеску передбачено виключно для пенсіонерів за віком.

Згідно відомостей інтегрованої картки №71040000, станом на 31.07.2021 у позивача наявна заборгованість у сумі 87971,98 грн.

У зв`язку з наявністю заборгованості зі сплати ЄСВ та відповідно до вимог ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» контролюючим органом правомірно сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.08.2021 №Ф-2590-23 У. Тому, вважає, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Зауважив, щодо необґрунтованості позовної вимоги стосовно внесення відповідачем змін до інтегрованої картки платника, оскільки висновки, викладенні в інтегрованій картці платника, які складенні податковим органом, є відображенням дії працівників податкових органів і самі по собі не породжують правових наслідків для платника податків, а від так не порушують права останнього.

Також вказав, що безпідставною є вимога позивача щодо стягнення з ГУ ДПС у Київській області коштів, які списувались в рахунок погашення недоїмки з ЄСВ. Зазначив, що кошти, які списуються в рахунок погашення недоїмки з ЄСВ акумулюються на єдиному казначейському рахунку, а не на рахунку ГУ ДПС у Київській області. Зауважив, що ГУ ДПС у Київській області лише забезпечує належне надходження коштів до бюджету, а не акумулювання останніх на свій рахунок.

Стверджує, що позивачем не обґрунтовано в чому полягає завдана відповідачем моральна шкода, не доведено факту завдання немайнових втрат спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті позивача.

Позивач надав до суду відповідь на відзив, у якому проти доводів відповідача заперечував, наголосив на тому, що він є пенсіонером за віком за вислугу років з 27.10.2010, у зв`язку з чим звільнений від сплати ЄСВ за себе. Стверджує, що оскаржувана вимога є протиправною та підлягає скасуванню.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити даний позов у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази та з`ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення та доводи позивача, його представника та представника відповідача, суд вважає, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 з 31.01.2003 зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується Витягом з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, який наявний в матеріалах справи.

Позивач перебуває на спрощеній системі оподаткування, є пенсіонером, перебуває на обліку у ГУ ПФУ у Київській області, отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» з 27.10.2001, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 30.10.2002.

Також, довідкою ГУ ПФУ у Київській області №789 від 07.12.2021 підтверджується та обставина, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно перебуває на обліку у ГУ ПФУ у Київській області, отримує пенсію за вислугу років.

Судом встановлено, що Постановою Вищого адміністративного суду України від 16.11.2016 у справі №810/6331/13-а (касаційне провадження №К/800/29440/14) скасовано вимогу Управління Пенсійного фонду України в м. Борисполі та Бориспільському районі Київської області про сплату боргу від 03.12.2012 №Ф-192 та вимогу від 07.08.2013 №Ф-619.

При цьому, у вказаній постанові судом зазначено, що позивач має передбачене частиною 4 статті 4 «Про збір та облік єдиного внеску за загальнообов`язкове державне соціальне страхування» право на звільнення від сплати єдиного внеску, як такий, що обрав спрощену систему оподаткування та отримує пенсію за віком. За таких обставин вимоги про сплату недоїмки зі страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування є такими, що не ґрунтуються на законі, а отже, підлягають скасуванню.

У подальшому, 04.12.2019 ГУ ДФС у Київській області виставлено позивачеві нову вимогу №Ф-2590-23 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на суму 50969,96 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 05.08.2020 по справі №П/320/249/20, яке залишене без змін Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2021, визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2590-23 від 04.12.2019.

При цьому, у вказаному рішенні суд дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, про наявність у позивача права на пільгу від сплати єдиного соціального внеску у зв`язку з отриманням пенсії за віком та визнання протиправними вимог УПФУ в м. Борисполі та Бориспільському районі Київської області щодо нарахування суми ЄСВ у розмірі 3355,77 грн. та 4549,80 грн. (постановою Вищого адміністративного суду України від 16.11.2016), які знову були включені відповідачем до складу податкового боргу у вигляді сальдових залишків від ПФУ станом на 21.12.2012 при формуванні нової вимоги про сплату боргу від 04.12.2019 №Ф-2590-23.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до даних інформаційно-телекомунікаційних систем контролюючого органу, станом на 31.07.2021, в інтегрованій картці платника податків (далі ІКПП) по рахунку зі сплати єдиного внеску за кодом бюджетної класифікації 71040000, у ОСОБА_1 наявна заборгованість по несплаті ЄСВ, а також нараховані пеня та штрафні санкції у загальній сумі 87971,98 грн.

У зв`язку із тим, що у позивача обліковувалась заборгованість по єдиному соціальному внеску, ГУ ДПС у Київській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.08.2021 №Ф-2590-23 У на суму 87971,98 грн.

Надалі, 12.11.2021 ГУ ДПС у Київській області звернулось із заявою про відкриття виконавчого провадження до Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Заступником начальника відділу Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лавренчук Н.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №67500018 від 15.11.2021 на підставі вимоги від 06.08.2021 №Ф-2590-23 У, винесеної ГУ ДПС у Київській області.

Також, 15.11.2021 заступником начальника відділу Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лавренчук Н.М. винесено постанову про арешт коштів боржника в рамках виконавчого провадження №67500018.

Вважаючи вказану вимогу про сплату боргу (недоїмки) протиправною, позивач звернувся до суду з позовом про її скасування.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (з наступними змінами та доповненнями, в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин, далі Закон №2464-VI).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (пункт 1); застрахована особа фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок (пункт 3).

За змістом приписів ст. 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абз. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб-підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абз. 1 п. 1 та п. 3 ч.1 ст. 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у п. 4 ч. 1 ст. 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Отже, необхідними умовами для сплати особою ЄСВ є провадження такою особою, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

При цьому, за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. У разі відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове регулювання дає підстави для висновку, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте, фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність і не одержують доходи від такої діяльності, задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Також, ч. 4 ст. 4 Закону №2464-VI особи, зазначені у пункті 4 частини 1 цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсіонер це особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника. Умови її призначення за віком визначені статтею 26 зазначеного Закону.

З викладеного слідує, що від сплати єдиного внеску звільняються пенсіонери, пенсія яких призначена відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»

Як зазначено вище та підтверджується довідкою ГУ ПФУ у Київській області №789 від 07.12.2021 позивач отримує пенсію за вислугу років з 27.10.2001.

Крім того, при вирішенні даної справи суд прийняв до уваги , що Постановою Вищого адміністративного суду України від 16.11.2016 у справі №810/6331/13-а (касаційне провадження №К/800/29440/14) скасовано вимогу Управління Пенсійного фонду України в м. Борисполі та Бориспільському районі Київської області про сплату боргу від 03.12.2012 №Ф-192 та вимогу від 07.08.2013 №Ф-619.

Також, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 05.08.2020 по справі №П/320/249/20, яке залишене без змін Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2021, визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2590-23 від 04.12.2019.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАСУ обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на положення статті 78 КАСУ, зазначені вище обставини мають силу преюдиції для даної справи та не підлягають повторному доказуванню, тому суд в цій частині обставини виникнення податкового боргу.

Вищевказаними судовими рішеннями встановлено право позивача, передбачене ч. 4 ст. 4 Закону №2464-VI на звільнення від сплати єдиного внеску, як особи, що обрала спрощену систему оподаткування та отримує пенсію за віком.

Враховуючи висновки суду, покладені в основу вищевказаних рішень, щодо наявності у позивача права на пільгу від сплати єдиного соціального внеску у зв`язку з отриманням пенсії за віком та те, що відповідач не врахував наявність у позивача вказаних пільг, суд вважає за необхідне визнати протиправними дії ГУ ДПС у Київській області щодо обчислення та нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове страхування та визнати протиправною й скасувати спірну вимогу від 06.08.2021 №Ф-2590-23 У.

Щодо зобов`язання відповідача коригувати дані в інтегрованій картці платника податків, суд зазначає таке.

Як встановлено судом, незаконними своїми діями відповідач постійно нараховує позивачу заборгованість, мотивуючи свої вимоги даними інтегрованої карти платника податків, тому суд вважає, що належним способом захисту є зобов`язання відповідача внести зміни до інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ), виключивши суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 87971,98 грн.

Згідно п. 59.1 ст. 59 ПК України, у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до статей 59 та 60 глави 4 розділу II ПК України, наказом Міністерства фінансів України від 30.06.2017 №610 затверджено Порядок направлення податковими органами податкових вимог платникам податків (далі - Порядок № 610).

Пунктом 1 Розділу III Порядку № 610 податкові вимоги формуються автоматично на підставі даних інформаційно-телекомунікаційних систем (далі - ITC) податкових органів з урахуванням інформації про податковий борг з митних платежів, отриманої в порядку обміну інформацією відповідно до пункту 41,2 статті 41 Кодексу.

Правила ведення в податкових органах оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає Порядок ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджене наказом Міністерства фінансів України від 12.01.2021 №5 (надалі - Порядок № 5),

У Порядку №5 зазначено, що інтегрована картка платника - форма оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску (далі - платежі), що ведеться за кожним видом платежу.

Відповідно до п. 1 розділу 2 Порядку №5 з метою обліку нарахованих і сплачених, повернутих та відшкодованих сум платежів територіальними органами ДПС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які мають сплачуватися такими платниками на рахунки, відкриті в розрізі адміністративно-територіальних одиниць.

ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та фондами загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування за відповідним видом платежу та відповідною адміністративно-територіальною одиницею.

Відповідно до п. 1 ч. 4 розділу V Порядку № 5, працівники підрозділів адміністративного/судового оскарження податкового органу, до компетенції яких належать розгляд скарг під час проведення процедури адміністративного оскарження або супроводження справ у судах, під час проведення процедури судового оскарження прийнятих податкових повідомлень-рішень/рішень/вимог та/або рішень щодо єдиного внеску, в установленому порядку відповідно до вимог регламентів використання відповідних інформаційних систем вносять дані до інформаційних систем, які забезпечують відображення результатів адміністративного та/або судового оскарження, у день отримання чи складання відповідних документів або отримання інформації з подальшим збереженням даних та встановленням зв`язків записів зазначених інформаційних систем із записами підсистеми, що відображає результати контрольно-перевірочної роботи.

Відображенню в інформаційній системі підлягають матеріали, які зареєстровані в інформаційних системах, що забезпечують відображення результатів адміністративного та/або судового оскарження, та мають безпосередній зв`язок з матеріалами, внесеними до підсистеми, що забезпечує відображення результатів контрольно-перевірочної роботи в ході виконання її функцій.

Такими матеріалами є: скарга (заява) платника податків; рішення про результати розгляду скарги (заяви); ухвала суду про відкриття провадження; рішення суду, прийняте по суті.

Як вбачається із зазначеного, податковий орган зобов`язаний привести у відповідність відомості в ІКП шляхом коригування даних у разі прийняття рішення суду по суті.

Як вже встановлено судом, позивач неодноразово скасовував вимоги про сплату боргу з ЄСВ, про що свідчать долучені до матеріалів справи судові рішення, проте через відсутність коригування записів в ІКП, вимоги приходять знову, що змушує його постійно звертатись до суду.

Суд зазначає, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що відображення контролюючим органом в ІКП податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом.

Відповідно, у разі скасування вимоги про сплату податкового боргу, контролюючий орган повинен вчинити дії щодо відображення/коригування у особовій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом.

Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.02.2019 у справі №825/999/17 та від 26.02.2019 у справі №805/4374/15-а.

Відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо узгоджених сум нарахованих грошових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом.

Аналогічна правова позиція вже висловлена Верховним Судом у постанові від 23.04.2019 у справі №825/3211/15-а.

Суд наголошує, що відображенням в електронному кабінеті, інтегрованій картці та інших інформаційних системах ДПС інформації про наявність у платника податків грошового зобов`язання (в т. ч. нарахування пені, штрафних санкцій) на підставі рішення, що вважається скасованим, порушуються права платника податків.

Таким чином, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача щодо зобов`язання ГУ ДПС у Київській області внести зміни до інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 виключивши суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 87971,98 грн.

Щодо стягнення з позивача безпідставно стягнених коштів, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону №2464-VI суми коштів, безпідставно стягнені податковими органами з юридичних і фізичних осіб, підлягають поверненню з рахунків податкового органу в триденний строк з дня прийняття рішення податковими органами або судом про безпідставність їх стягнення з одночасною сплатою нарахованої на ці суми пені, що визначається виходячи з розрахунку 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України.

З матеріалів справи вбачається, що 24.12.2021 представником позивача подано адвокатський запит до Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про надання інформації про стягнуті з ОСОБА_1 суми за виконавчими провадженнями №67500018, №59300919, №62062608, №60926004.

29.12.2021 Бориспільським відділом державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надано відповідь, відповідно до якої в рамках виконавчого провадження №59300919 з примусового виконання вимоги №Ф-2590-23 У від 06.04.2019 в період з 21.10.2019 по 13.01.2021 розмір стягнутих коштів становить 19648,38 грн.

При цьому, як зазначалось вище, постановою Вищого адміністративного суду України від 16.11.2016 №810/6331/13-а (касаційне провадження №К/800/29440/14) скасовано вимоги Управління пенсійного фонду України в м. Борисполі та Бориспільському районі Київської області до ОСОБА_1 про сплату боргу від 03.12.2012 №Ф-192 та від 07.08.2013 №Ф-619.

04.12.2019 ГУ ДФС у Київській області виставлено позивачеві нову вимогу №Ф-2590-23 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на суму 50969,96 грн.

Вищевказану вимогу визнано протиправною та скасовано в судовому порядку, що підтверджується рішенням Київського окружного адміністративного суду від 05.08.2020 року по справі № П/320/249/20, яке залишене без змін Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2021

Таким чином підтверджується та обставина, що відсутні будь-які правові підстави для нарахування заборгованості, а стягнуті кошти є безпідставно стягнутими та підлягають поверненню позивачу.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 30000,00 грн. моральної шкоди, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

На підставі п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно нормам чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У відповідності до пункту 5 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

На думку суду, встановлені у справі обставини безумовно доставляють позивачу моральних переживань, а тому позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є цілком обґрунтованими.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України) (п. 57).

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення з відповідача 30000,00 грн. моральної шкоди, позивач стверджує, що незаконними рішеннями та діями ГУ ДПС у Київській області позивачу завдано моральну шкоду, що виявилась в тяжких душевних переживаннях. Позивач постійно змушений захищатись в судах, в рамках виконавчих проваджень на його кошти накладаються арешти, та вводяться певні обмеження. У зв`язку з вищеописаним у позивача змінився звичний графік життя, постійні візити до органів виконавчої служби та судів створюють у оточуючих враження, що позивач досить конфліктна людина. Все вищевикладене створило такі умови, позивач втратив здоровий сон, постійно втомлений та роздратований.

Отже існують обґрунтовані правові підстави для покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди, яку було завдано.

Крім того, відповідачем до позивача вживались протиправні дії, з підстав яких було вже надано правову оцінку судом, при цьому нарахування позивачу ЄСВ визнано протиправним.

Що стосується факту завдання моральної шкоди, то позивач зазнав негативних емоцій, змістом яких є занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Суд вважає, що з урахуванням вразливого соціального стану позивача, негативні емоції, викликані протиправними діями відповідача, досягли рівня страждання (у розумінні ст. 23 ЦК України), а отже моральну шкоду було завдано.

Визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, в тому числі з урахуванням категорії справи та задоволення позову, суд виходить з засад розумності та справедливості, та вважає, що достатнім відшкодуванням таких втрат в даному випадку є сума у розмірі 20000,00 грн.

Отже, наведена позовна вимога позивача підлягає задоволенню частково.

Також позивач просить суд встановити судовий контроль за виконанням судового рішення. З даного приводу суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Частиною 2 ст. 14 КАС України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Суд зазначає, що Пленум Вищого адміністративного суду України у своїй постанові №3 від 13.03.2017 наголошував, що КАС України встановлено право, а не обов`язок суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, проти якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, з аналізу вищевикладеного слідує, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком.

Крім того, позивачем не наведено підстав та не зазначено безспірних обставин, які б свідчили про загрозу невиконання рішення Київського окружного адміністративного суду.

З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги обставини даної справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю щодо виконання рішення в даній справі, оскільки позивачем не наведено доводів та не надано доказів, які свідчать про те, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивачем сплачено судовий збір у загальному розмірі 2808,40 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями про сплату від 07.12.2021 №28 на суму 908,00 грн., від 07.12.2021 №29 на суму 908,00 грн., від 26.01.2022 №36805010 на суму 992,40 грн.

Отже, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають присудженню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Державної податкової служби у Київській області.

Щодо клопотання представника позивача про стягнення на його користь витрат на правничу допомогу, суд зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 ст. 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положенням ч. 1 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як вбачається з п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 5 ст. 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 6 ст. 134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу наведених положень ст. 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.09.2018 у справі №810/4749/15 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 76397938).

При цьому, з імперативних положень ч. 6 ст. 134 КАС України вбачається, що зменшити розмір витрат на правничу допомогу через їх неспівмірність суд може виключно у разі наявності відповідного клопотання іншої сторони про це. Отже, за відсутності такого клопотання суд не може надавати оцінку співмірності витрат на правничу допомогу за власною ініціативою, а лише перевіряє, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії», заява №34884/97, п.30).

У п. 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Водночас, надання такої оцінки можливо, виходячи з аналізу ч. 6 ст. 134 КАС України, виключно у разі наявності відповідного клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на правничу допомогу через їх неспівмірність.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 5 ст. 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19.12.2019 у справі №520/1849/19 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 86504176).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 №5076-VI (далі - Закон №5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п.9 ч.1 ст.1 Закону №5076).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону №5076).

Статтею 19 Закону №5076 визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до ст. 30 Закону №5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Судом встановлено, що 30.11.2021 між ОСОБА_1 (Клієнт) та Адвокатським об`єднанням «Романа Сацика», в особі керуючого адвоката Сацика Р.В. укладено договір про надання правової допомоги №424 (далі Договір), за умовами якого Клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу, що стосується оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2590-23 У від 06.08.2021Є, а також стосовно вчинення посадовими особами ГУ ДПС у Київській області кримінального правопорушення передбаченого ст. 382 ККУ, в обсязі та на умовах, передбачених даним Договором та додатками до нього.

Пунктом 4.1 зазначеного Договору визначено, що сторони дійшли згоди про те, що за надання Адвокатським бюро послуг, обумовлених п.2.1 Договору, Клієнт сплачує Адвокатському бюро грошову винагороду, яка включає в себе, в тому числі, витрати пов`язанні зі збором доказів, підготовкою справи до розгляду, оплатою вартості послуг помічника адвоката, розмір якої визначений в Додатку №1 до Договору, який є невід`ємною частиною цього Договору.

Відповідно до Додатку №1 від 30.11.2021 до Договору вбачається, що грошова винагорода за договором, яка включає в себе, в тому числі, витрати пов`язанні зі збором доказів, підготовкою справи до розгляду, оплатою вартості послуг помічника адвоката складає:

- консультація Клієнта 500,00 грн. за 1 годину;

- вивчення матеріалів справи, з`ясування обставин справи, підготовка правової позиції та тактики захисту клієнта 1000,00 грн. за годину;

- адвокатський запит від 500,00 грн. (вартість кожного адвокатського запиту);

- підготовка та складання позовної заяви 1000,00 грн. за 1 годину;

- підготовка та складання апеляційної скарги на судове рішення 1000,00 грн. за 1 годину;

- підготовка та складання касаційної скарги на судове рішення 1000,00 грн. за 1 годину;

- відзив, заперечення проти апеляційної, касаційної скарги 1000,00 грн. за 1 годину;

- клопотання, заява стосовно процесуальних питань,виникають під час судового розгляду 500,00 грн. за 1 годин;

- представництво інтересів Клієнта (в судових засіданні, органах/установах) 2000,00 грн. (вартість представництва за кожне представництво);

- відшкодування фактичних витрат на судовий збір, витрат на відправлення кореспонденції та проїзд сплачується окремо.

Позивачем на підтвердження заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12500,00 грн. надано до суду: копію договору про надання правової допомоги №424 від 30.11.2021, копію додатку до Договору №1 від 30.11.2021, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №7009/10 від 19.10.20218, виданого на ім`я ОСОБА_2 , ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АІ №1178997 від 07.12.2020, копії актів про надану правову допомогу №1 від 07.12.2021 на суму 5500,00 грн., №2 від 26.01.2022 на суму 2000,00 грн., №3 від 12.07.2022 на суму 5000,00 грн., квитанції №30 від 07.12.2021 на суму 5500,00 грн., №44 від 20.01.2022 на суму 2000,00 грн., №21 від 12.07.2022 на суму 5000,00 грн.

Судом встановлено, що згідно з вищезазначеними актами про надану правову допомогу правову допомогу в цій справі позивачем та його представником оцінено в наступних розмірах:

- підготовка адвокатського запиту до ГУ ДПС у Київській області 500,00 грн.;

- підготовка та складання адміністративного позову про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2590-23 У, зобов`язання вчинити коригування інтегрованої картки платника 3000,00 грн.;

- підготовка та складання заяви про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову 1500,00 грн.;

- підготовка та складання клопотання про витребування доказів 500,00 грн.;

- підготовка та подання заяви про зміну позовних вимог 1500,00 грн.;

- підготовка та подання клопотання про допит свідка 500,00 грн.;

- підготовка та подання відповіді на відзив 1000,00 грн.;

- представництво інтересів Клієнта в судовому засіданні призначеному на 22.06.2022 по справі №320/16908/21 2000,00 грн.;

- представництво інтересів Клієнта в судовому засіданні призначеному на 13.07.2022 по справі №320/16908/21 2000,00 грн.

Дослідивши надані позивачем документи та враховуючи наведені норми права, суд дійшов висновку, що розмір заявлених позивачем до стягнення витрат на оплату послуг адвоката в даному випадку є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (послугами).

Відповідачем не було спростовано правомірність заявленого позивачем до стягнення розміру витрат на правничу допомогу.

Враховуючи вказане, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12500,00 грн.

Крім того, як зазначалось судом вище, до суду представник позивача звертався до суду із заявою про забезпечення позову. Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.12.2021 заяву представника позивача адвоката Сацика Р.В. про забезпечення позову від 21.12.2021 задоволено та зупинено стягнення у виконавчому провадження №67500018, яке 15.11.2021 відкрито Заступником начальника відділу Бориспільського відділу ДВС у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лавренчук Н.М. на підставі вимоги №Ф-2590-23 У від 06.08.2021, видану Головним управлінням ДПС у Київській області про стягнення боргу (недоїмки) в розмірі 87971,98 грн. з ОСОБА_1 , до набрання законної сили рішенням у даній справі.

Відповідно до частини 1 статті 157 КАС України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Згідно статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи викладене та у зв`язку з прийняттям рішення по даній справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування заходів забезпечення позову застосованих ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.12.2021, після набрання цим рішенням законної сили.

Відповідно до частини 4 статті 152 КАС України та Законом України «Про судовий збір» передбачено сплату судового збору за подання до адміністративного суду заяви про забезпечення позову.

Так, в матеріалах справи міститься квитанція про сплату судового збору на суму 681,00 грн. - за подання заяви про забезпечення позову.

Таким чином, зважаючи на задоволення позову та заяви про забезпечення позову, судові витрати понесені позивачем на сплату судового збору за подачу заяви про забезпечення позову у розмірі 681,00 грн. слід стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 06.08.2021 №Ф-2590-23.

3. Зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у Київській області внести зміни до інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 включивши суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 87971 (вісімдесят сім тисяч дев`ятсот сімдесят одна) грн. 98 коп.

4. Стягнути безпідставно стягнені кошти у розмірі 19648 (дев`ятнадцять тисяч шістсот сорок вісім) грн. 38 коп. на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Державної податкової служби у Київській області.

5. Стягнути моральну шкоду у розмірі 20000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп. на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Державної податкової служби у Київській області.

6. Стягнути сплачений судовий збір у розмірі 2808 (дві тисячі вісімсот вісім) грн. 40 коп. на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Державної податкової служби у Київській області.

7. Стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 12500 (дванадцять тисяч п`ятсот) грн. 00 коп. на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Державної податкової служби у Київській області.

8. Заходи забезпечення позову встановлені ухвалою Київській окружного адміністративного суду від 22.12.2021 у справі № 320/16908/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити певні дії - скасувати.

9. Стягнути сплачений судовий збір за подачу заяви про забезпечення позову у розмірі 681 (шістсот вісімдесят одна) грн. 00 коп. на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Державної податкової служби у Київській області.

10. У задоволені решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Щавінський В.Р.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 05 серпня 2022 р.