Справа № 520/810/22
Суддя: Панов М.М.
Дата ухвалення: 2022-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2022 р. № 520/810/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панова М.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про визнання протиправною та скасування вимоги, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 10.11.2020 №Ф-2350-57 на суму 35588,74 грн. Головного управління Державної податкової служби у Харківській області про стягнення з ОСОБА_1 на користь Головного управління ДПС у Харківській області заборгованість по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 35588,74 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувана вимога, винесена відповідачем є протиправною та такою, що прийнята всупереч нормам законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Представником відповідача до суду надано відзив на позов, в якому зазначено, що оскаржувана вимога є правомірною, та прийнятою з дотриманням вимог чинного законодавства. В задоволенні адміністративного позову просить відмовити.

Крім того, відповідачем у відзиві на позовну заяву було заявлено клопотання про заміну відповідача - Головного управління ДПС у Харківській області на Головне управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України ().

Ухвалою суду було замінено відповідача - Головного управління ДПС у Харківській області на Головне управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України ().

Оцінивши повідомлені сторонами обставини, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 був зареєстрований як ФОП у 1999 році та був прийнятий на облік у податковий орган за місцем реєстрації.

07.12.2021 ОСОБА_1 зареєструвався в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та наступного дня, 08.12.2021, в реєстр був внесений запис про припинення підприємницької діяльності позивача.

Також, відповідачем було повідомлено позивача, що сума боргу виникла на підставі проведених нарахувань по єдиному внеску відповідно до чинного законодавства в автоматичному режимі за період 2017 року - 2020 рік, відповідно до квартальних нарахувань 19 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок:

нараховано 02.05.2018 за 2017 в сумі 8448,00 грн;

нараховано 19.04.2018 за 1 квартал 2018 в сумі 2457,18 грн;

нараховано 19.07.2018 за 2 квартал 2018 в сумі 2457,18 грн;

нараховано 19.10.2018 за 3 квартал 2018 в сумі 2457,18 грн;

нараховано 21.01.2019 за 4 квартал 2018 в сумі 2457,18 грн;

нараховано 19.04.2019 за 1 квартал 2019 в сумі 2754,18 грн;

нараховано 19.07.2019 за 2 квартал 2019 в сумі 2754,18 грн;

нараховано 21.10.2019 за 3 квартал 2019 в сумі 2754,18 грн;

нараховано 20.01.2020 за4 квартал 2019 в сумі 2754,18 грн;

нараховано 21.04.2020 за 1 квартал 2020 в сумі 2078,12 грн;

нараховано 20.07.2020 за 2 квартал 2020 в сумі 1039,06 грн;

нараховано 19.10.2020 за 3 квартал 2020 в сумі 3178,12 грн;

нараховано 21.01.2021 за 4 квартал 2020 в сумі 2200,00 грн.

У зв`язку з наявністю боргу станом на 31.10.2021 Головним управлінням ДПС у Харківській області у автоматичному режимі була сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску від 10.11.2020 №Ф-2350-57 на загальну суму 35588,74 грн.

Позивач вважаючи, що йому безпідставно нараховано борг по ЄСВ за час до 2020 року включно та не погоджуючись з винесеною відповідачем вимогою, звернувся до суду з даним позовом.

З приводу спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Спеціальним Законом України, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати, та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, є Закон України «Про збір та облік єдиного соціального внеску на загальне обов`язкове соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VІ (далі - Закон №2464).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про збір та облік єдиного соціального внеску на загальне обов`язкове соціальне страхування» - єдиний внесок на загальнообов`язкове державне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до п. 63.2 ст. 63 Податкового кодексу України взяттю на облік або реєстрації у контролюючих органах підлягають всі платники податків.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону №2464, платники єдиного внеску зобов`язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати» обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Суд звертає увагу, що статтею 4 Закону №2464 визначено вичерпне коло суб`єктів сплати єдиного внеску.

Так, платниками єдиного внеску, як зазначено у п. 4 ч. 1 ст. 4 цього Закону, є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

З 01.01.2017 відповідно до Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» набрали чинності зміни, зокрема, в порядку нарахування, обчислення єдиного внеску.

Так, згідно з абз. 2 п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464, у разі, якщо платник єдиного внеску, визначений п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), не отримав дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, він зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої ним Законом. При цьомусума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Мінімальний страховий внесок - це сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця, згідно п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону №2464.

Максимальна база величини нарахування єдиного внеску - це максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює двадцяти п`яти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок, відповідно п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону №2464.

Таким чином, з 01.01.2017 базу нарахування єдиного внеску зобов`язані визначати платники, указані у п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону, як і ті, які не отримують дохід (прибуток) від провадження підприємницької діяльності.

Отже, конструкція вказаної норми встановлює обов`язок нараховувати та сплачувати єдиний соціальний внесок у розмірі мінімального з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують для досягнення мети збору єдиного внеску.

Аналогічний висновок сформульовано Верховним Судом у постанові від 04.12.2019 у справі №440/2149/19, згідно якого, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу.

Проте, встановлений обов`язок позивачем не виконувався.

Крім того суд зазначає, що згідно із положеннями абз. 3 ч. 8 ст. 9 Закону №2464 платники єдиного внеску, зазначені в п. 4, 5, 5-1 ч. 1 ст. 4, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Відповідачем зазначено, що згідно з даними інформаційної системи органу доходів і зборів «Податковий блок» ОСОБА_1 перебуває на податковому обліку як Фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування, обліку та звітності у період з 05.03.1999 по 07.12.2021, що підтверджується копією витягу.

Так, суд зазначає, що підставами подання позовної заяви є твердження позивача по те, що він не має статусу фізичної особи-підприємця, оскільки відомості про нього були відсутні в єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань до 2021 року.

З цього приводу суд зазначає, що відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» від 15.05.2003 №755-ІV (далі - Закон №755-ІV), який набрав чинності 01.07.2004.

Із введенням у дію Закону №755-ІV створено та розпочато формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону №755-ІV державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців це офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону №755-IV відомості про юридичну особу або фізичну особу- підприємця включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток та відомостей, що надаються юридичними особами державному реєстратору за місцезнаходженням реєстраційної справи згідно із законодавством України.

Обґрунтовуючи протиправність оскаржуваної вимоги, позивачем зазначено, що відповідно до пп. 2-4, пп. 7-8 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» від 01.07.2010 №2390-VI (у редакції, що діяла з 19.12.2011) процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 01.07.2004, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Суд наголошує, що всі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 01.07.2004, зобов`язані у встановлений п. 2 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» від 01.07.2010 №2390-VI у строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру. Державний реєстратор при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки зобов`язаний, відповідно до вимог ст. 19 цього Закону, провести включення відомостей про діючі юридичні особи та фізичних осіб-підприємців і видати їм виписку з Єдиного державного реєстру.

Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01.07.2004, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.

Спеціально уповноважений орган з питань державної реєстрації протягом місяця з дати завершення процесу включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01.07.2004, передає відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, включених до Єдиного державного реєстру, органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування, які в межах своїх повноважень ведуть облік юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та/або проводять реєстрацію юридичних осіб будь-яких організаційно-правових форм та фізичних осіб-підприємців.

Уповноважені органи протягом місяця з дня отримання від спеціально уповноваженого органу 3 питань державної реєстрації відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, включених до Єдиного державного реєстру, проводять звірення даних реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), що ведуться ними, з даними Єдиного державного реєстру. За результатами звірення уповноважені органи подають спеціально уповноваженому органу з питань державної реєстрації відомості з відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо) про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, відомості про яких не включені до Єдиного державного реєстру.

Після закінчення передбаченого для включення відомостей до Єдиного державного реєстру строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 01.07.2004, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до Єдиного державного реєстру.

За результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 01.07.2004, включаються до Єдиного державного реєстру з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01.07.2004, вважаються недійсними.

Крім того, суд зазначає, що з 12.04.2014 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців до Єдиного державного реєстру» від 25.03.2014 №1155-VІІ, відповідно до якого пункти 2 - 4 і пункти 7-9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців» щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання» були виключені.

Отже, норми права, якими позивач обґрунтовує відсутність у нього статусу фізичної особи-підприємця втратили чинність з 12.04.2014.

Натомість, п. 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону №755-IV викладений у редакції, яка передбачала, що усі діючі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 01.07.2004, відомості про яких не включені до Єдиного державного реєстру, зобов`язані подати державному реєстратору відповідно до вимог статті 19 цього Закону реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру. Державний реєстратор після отримання від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки зобов`язаний включити відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців і видати їм виписку з Єдиного державного реєстру.

Наслідки невиконання зазначеної вимоги Закону №755-ІV, у тому числі у виді припинення юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, встановлені не були.

З 13.12.2015 Закон №755-ІУ був викладений у новій редакції, частиною другою статті 18 якого передбачено, що для державної реєстрації включення відомостей про фізичну особу- підприємця, зареєстровану до 01.07.2004, відомості про яку не містяться в Єдиному державному реєстрі, подається заява про державну реєстрацію включення відомостей про фізичну особу- підприємця до Єдиного державного реєстру.

Зазначені норми права вказують на те, що фізичні особи-підприємці, зареєстровані до 01.07.2004, не втрачають відповідного статусу та мають право звернутися до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію включення відомостей про себе як фізичну особу-підприємця до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 Цивільного кодексу України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Викладене підтверджується і листом міністерства юстиції України Державній податковій службі України від 06.11.2019, у якому вказано про те, що фізичні особи-підприємці, стосовно яких не проводилася державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи- підприємця (у тому числі до створення Єдиного державного реєстру) не втратили статусу фізичної особи-підприємця.

Згідно з ч. 18 ст. 8 Закону України «Про підприємництво» та п. 33 Положення про державну реєстрацію суб`єктів підприємницької діяльності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 №740, норми яких були чинними до 01.07.2004 (дати набрання чинності Законом №755-ІV) скасування державної реєстрації здійснюється за заявою власника (власників) або уповноважених ним (ними) органів чи за особистою заявою підприємця-громадянина, а також на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 9 ст. 4 Закону №755-ІV у редакції, що діє на даний час, фізична особа- підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Стосовно нарахувань з єдиного внеску, суд зазначає, що станом на 31.10.2020 в інтегрованій картці платника обліковувався борг (недоїмка) з єдиного внеску у загальному розмірі 35588,74 гривень.

Відповідно до розділу IV Інструкції №449 до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

Абзацом 2 пункту 2 вказаного розділу Інструкції №449 передбачено, що у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нараховані та/або не сплачених платником суми єдиного внеску, такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції. Пунктом 3 розділу VI Інструкції №449 передбачено, що органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску.

Вимога про сплату борту (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.

Суми штрафів та нарахованої пені включаються до вимоги про сплату недоїмки з ЄСВ, якщо їх застосування пов`язано з виникненням та сплатою такої недоїмки. Строкдавності щодо нарахування, застосування та стягнення сумнедоїмки, штрафів та нарахованої пені з єдиного внеску не застосовується.

Згідно з п. 4 розділу VI Інструкції №449, вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника пронарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Отже, з урахуванням зазначеного, на адресу ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку було направлено вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 10.11.2020 №Ф-2350-57 на суму 35588,74 гривень.

Судом встановлено, що вимога була направлена на адресу реєстрації ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) засобами поштового зв`язку рекомендованим листом №998 з повідомленням про вручення. Конверт з вимогою та повідомленням про вручення повернувся до ГУ ДПС за закінченням терміну зберігання згідно довідки про причини повернення/досилання.

У відповідності до п. 4 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449 така вимога вважається врученою та узгодженою.

У відповідності до частини 1 статті 3, частини 1 статті 5, статті 19 Закону України "Про виконавче провадження", статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" узгоджена вимога про сплату боргу (недоїмки) від 10.11.2020 №Ф-2350-57 на суму 35588,74 грн була направлена на стягнення до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) листом від 27.07.2021 №19078/5/20-40-13-12-18.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, враховуючи зазначені вище обставини, суд доходить до висновку, що позивачем не доведена протиправність дій та рішення відповідача.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 262, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61057, ) про визнання протиправною та скасування вимоги - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М.Панов