Справа № 15зд-22/160
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

09 серпня 2022 року Справа №15зд-22/160

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Турова О.М., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про забезпечення доказів до подання позовної заяви, -

ВСТАНОВИВ:

08.08.2022 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_1 , в якій останній просить забезпечити докази шляхом витребування у Державного підприємства "Первомайськвугілля" в особі Відокремленого підрозділу шахта "Тошківська" (вул. Челюскіна б. 3-б, смт. Тошківка, Луганська область, електронна пошта: , ) наказу про припинення збереження середнього заробітку ОСОБА_1 , яке здійснювалося згідно з наказом від 06.06.2022 №1/06-06-п

В обґрунтування вказаної заяви зазначається, що головний бухгалтер шахти та начальник відділу кадрів усно повідомили ОСОБА_1 , що з 19.07.2022р. йому припинено збереження заробітної плати як мобілізованому працівнику, у зв`язку із чим ОСОБА_1 має намір звернутися з позовною заявою до Державного підприємства "Первомайськвугілля" в особі ВП шахта "Тошківська" щодо скасування наказу про припинення нарахування та виплати середнього заробітку на час мобілізації, яке відбулося з 19.07.2022р., проте, позивачем копію цього наказу отримано не було. При цьому, як зазначає ОСОБА_1 , йому стало відомо, що особа, до якої буде подано позовну заяву, має намір ухилення від надання зазначених доказів, а так як адміністрація працює віддалено і отримати наказ про припинення вказаної виплати стане утрудненим. Таким чином, виникла необхідність в отриманні вищезазначеного наказу в порядку забезпечення доказів.

Дослідивши матеріали заяви ОСОБА_1 про забезпечення доказів до подання позовної заяви, суд доходить висновку про залишення її без руху, з таких підстав.

Так, відповідно до ч.1 ст.114 КАС України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим або утрудненим.

Частиною 2 статті 114 КАС України встановлено, що заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви.

За приписами ч.3, абз.1 ч.4 ст.114 КАС України забезпечення доказів до подання позовної заяви здійснюється судом першої інстанції за місцезнаходженням засобу доказування або за місцем, де повинна бути вчинена відповідна процесуальна дія. Забезпечення доказів після подання позовної заяви здійснюється судом, який розглядає справу. У разі подання заяви про забезпечення доказів до подання позовної заяви заявник повинен подати позовну заяву протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення доказів. У разі неподання позовної заяви у зазначений строк, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження суд скасовує ухвалу про вжиття заходів забезпечення доказів не пізніше наступного дня після закінчення такого строку або постановлення судом ухвали про повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження.

Згідно з п.1, п.5 ч.1 ст.116 КАС України у заяві про забезпечення доказів, зокрема, зазначаються найменування суду, до якого подається заява; обґрунтування необхідності забезпечення доказів.

Отже, зі змісту наведених норм слідує, що в заяві про забезпечення доказів необхідно вказати на ті обставини, які свідчать про небезпеку того, що надання потрібних доказів може стати неможливим або утрудненим. Саме ці обставини зумовлюють необхідність забезпечення доказів.

Крім того, з наведених норм слідує, що заява про забезпечення доказів до подання позовної заяви має подаватися до суду першої інстанції за місцезнаходженням засобу доказування або за місцем, де повинна бути вчинена відповідна процесуальна дія, а заява про забезпечення доказів після подання позовної заяви подається до суду, який розглядає справу.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі Zand v. Austria вказав, що словосполучення встановлений законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття суд, встановлений законом у частині першій статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>.

З огляду на це, не вважається судом, встановленим законом орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом приписів п.1 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

При цьому, п.п.3, 4 ст.4 КАС України визначено, що адміністративний суд це суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ; суд це суддя адміністративного суду, який розглядає і вирішує адміністративну справу одноособово, колегія суддів, інший визначений цим Кодексом склад адміністративного суду.

Згідно з п.2 ч.1 ст.4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

За приписами п.7 ч.1 ст.4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Водночас, помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Згідно з п.1, п.2 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

При цьому, у розумінні приписів п.17 ч.1 ст.4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Водночас, відповідно до ч.1 ст.19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства, а також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Таким чином, справи, що виникають з трудових правовідносин, за загальним правилом розглядаються місцевими загальними судами у порядку цивільного судочинства, а справи, що виникають з трудових правовідносин, з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, розглядаються окружними адміністративними судами.

У даному випадку з поданої заяви про забезпечення позову слідує, що заявник ОСОБА_1 має намір в подальшому звернутися з позовом до Державного підприємства "Первомайськвугілля" в особі ВП шахта "Тошківська" щодо скасування наказу про припинення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку на час мобілізації, який, на думку останнього, порушує його трудові права.

Отже, такий спір виник з трудових правовідносин.

Разом з цим, заявником не наведено у поданій заяві жодних доводів, а також не долучено до цієї заяви будь-яких доказів стосовно того, що він проходить саме публічну службу на Державному підприємстві "Первомайськвугілля" в особі ВП шахта "Тошківська", а, отже, не доведено, що спір, задля вирішення якого в подальшому він планує подати позовну заяву, до подання якої звертається з цією заявою про забезпечення доказів, є публічно-правовим і, як наслідок має розглядатися саме окружним адміністративним судом в порядку адміністративного судочинства, а не місцевим загальним судом у порядку цивільного судочинства.

При цьому, суд зауважує, що нормами ЦПК України, а саме: статтями 116-119 ЦПК України також передбачено можливість подання заяви про забезпечення доказів в рамках цивільного судочинства до відповідного місцевого загального суду.

Крім того, виходячи зі змісту поданої заяви про забезпечення доказів та наведених в ній доводів, суд дійшов висновку про необґрунтованість цієї заяви, оскільки заявником не наведено обставин та фактів, підтверджених належними доказами, які свідчать про існування очевидної небезпеки знищення, приховування доказів чи інших обставин, які свідчили б про можливе ускладнення або неможливість отримання таких доказів у майбутньому, в розумінні приписів ч.1 ст.114 КАС України.

Таким чином, позивачеві необхідно надати до суду уточнену заяву про забезпечення доказів з обґрунтуванням того, що спір, задля вирішення якого в подальшому він планує подати позовну заяву, до подання якої звертається з цією заявою про забезпечення доказів, є публічно-правовим і, як наслідок має розглядатися саме окружним адміністративним судом в порядку адміністративного судочинства, а також з обґрунтуванням необхідності вжиття заходів забезпечення доказів у розумінні ч.1 ст.114 КАС України.

Також відповідно до ч.2 ст.116 КАС України за подання до суду заяви про забезпечення доказів сплачується судовий збір у розмірі, встановленому законом. Документ, що підтверджує сплату судового збору, додається до заяви.

В порушення вищенаведених приписів ч.2 ст.116 КАС України заявником до заяви про забезпечення доказів документ, що підтверджує сплату судового збору, не доданий.

Сплата судового збору за подання заяви про забезпечення доказів, в силу положень частини 2 статті 116 Кодексу адміністративного судочинства України, є процесуальним обов`язком сторони, що звертається до суду з даною заявою.

Суд зазначає, що обов`язок сплати судового збору слугує гарантуванню принципу рівності всіх осіб у правах щодо доступу до суду. При цьому, судовий збір виконує не тільки фіскальну, а й дисциплінуючу функцію. Він є одним із способів стимулювання належного виконання учасниками відповідних правовідносин своїх прав та обов`язків, передбачених законами України.

Згідно з ч.1 ст.4 Закону України Про судовий збір судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до положень статті 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2022 рік встановлено з 1 січня 2022 року прожитковий мінімум для працездатних осіб у сумі 2481,00 грн.

За змістом приписів п.п. 6 п. 3 ч.2 ст.4 Закону України Про судовий збір за подання до адміністративного суду заяви про забезпечення доказів або позову, заяви про видачу виконавчого документа на підставі рішення іноземного суду, заяви про зміну чи встановлення способу, порядку і строку виконання судового рішення а судовий збір становить 0,3 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (744,30грн.).

Таким чином, за подання цієї заяви про забезпечення доказів заявникові необхідно сплатити судовий збір у сумі 744,30грн. на реквізити суду:

Отримувач коштів: ГУК у Дн-кій обл./Чечел.р/22030101

Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37988155

Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП)

Код банку отримувача (МФО) 899998

Рахунок отримувача UA 4004632

Код класифікації доходів бюджету 22030101

Призначення платежу*;101;__________(код клієнта за ЄДРПОУ для юридичних осіб (доповнюється зліва нулями до восьми цифр, якщо значущих цифр менше 8), реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи (завжди має 10 цифр) або серія та номер паспорта громадянина України, в разі якщо платник через свої релігійні переконання відмовився від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомив про це відповідний орган Міністерства доходів і зборів України і має відповідну відмітку у паспорті); Судовий збір, за позовом ___________ (ПІБ чи назва установи, організації позивача), Дніпропетровський окружний адміністративний суд (назва суду, де розглядається справа).

Частиною 3 статті 116 КАС України передбачено, що до заяви про забезпечення доказів, яка не відповідає вимогам цієї статті, застосовуються наслідки, встановлені статтею 169 цього Кодексу.

При цьому відповідно до ч.1 ст.169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Зважаючи на те, що заява ОСОБА_1 про забезпечення доказів подана без додержання вимог, ст.116 КАС України, суд, керуючись приписами ч.3 ст.116 та ч.1 ст.169 КАС України, доходить висновку про залишення вищеозначеної заяви без руху.

На підставі викладеного, керуючись статтями 114, 116, 169 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення доказів до подання позовної заяви залишити без руху.

Встановити заявнику строк - десять днів з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків заяви про забезпечення доказів шляхом подання до суду:

- оригіналу документа про сплату судового збору за подання до суду заяви про забезпечення доказів у розмірі 744,30 грн.;

- уточненої заяви про забезпечення доказів з обґрунтуванням того, що спір, задля вирішення якого в подальшому він планує подати позовну заяву, до подання якої звертається з цією заявою про забезпечення доказів, є публічно-правовим і, як наслідок має розглядатися саме окружним адміністративним судом в порядку адміністративного судочинства, а також з обґрунтуванням необхідності вжиття заходів забезпечення доказів у розумінні ч.1 ст.114 КАС України.

Роз`яснити заявнику, що відповідно до частини 3 статті 116 та пункту 1 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, заява про забезпечення доказів повертається заявнику, якщо останній не усунув недоліки заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Копію ухвали направити особі, що звернулася з заявою про забезпечення доказів до подання позовної заяви.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та оскарженню не підлягає.

Суддя: О.М. Турова