Справа № 160/12861/21
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2021-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Царікової О.В.,
29.07.2021 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла направлена 26.07.2021 засобами поштового зв`язку позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона 28.01.2020 звернулась до Тернівського відділу обслуговування громадян у м. Кривий Ріг (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком. Проте, відповідач листом №1583-1806/С-02/8-0400/20 від 25.02.2020 відмовив у призначенні позивачу пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю на дату звернення необхідного для призначення пенсії за віком страхового стажу, передбаченого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», не зарахувавши до загального страхового стажу періодів навчання та роботи позивача. Позивач зазначила, що відмова відповідача у зарахуванні до її загального страхового стажу періодів навчання та роботи обґрунтована тим, що трудова книжка знаходиться у пошкодженому стані та не містить інформації про періоди роботи, а довідка №30 від 11.07.2017, яка надавалася позивачем на підтвердження періоду навчання, видана організацією, яка зареєстрована на не підконтрольній Україні території. У зв`язку з означеними обставинами, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.
В обґрунтування відзиву відповідач зазначив, що трудова книжка позивача знаходилась у пошкодженому стані, у зв`язку з чим неможливо було встановити приналежність зазначеного документа, крім того, вона не несе інформації про місця та періоди роботи позивача, тому, було рекомендовано надати довідки з підприємств, де працювала ОСОБА_1 , які б підтвердили стаж роботи. Як доказ підтвердження періоду навчання, позивачем було надано довідку №30 від 11.07.2017. Проте, відповідачем зазначено, що період навчання з 01.09.1975 по 14.07.1977 на підставі наданої довідки зарахувати не можна, оскільки довідка видана організацією, яка зареєстрована на не підконтрольній Україні території. Відповідач наголошує, що довідка про підтвердження навчання позивача видана після 28.11.2014 (з моменту проведення антитерористичної операції) та засвідчена фіктивним квазідержавним утворенням терористичного угрупування Луганською народною республікою, не може вважатися належним документом та не підлягає розгляду, здійснити перевірку відомостей, зазначеній у довідці, неможливо. У зв`язку з означеним, відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування заяви про залишення позовної заяви без розгляду представник Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зазначив, що ОСОБА_1 фактично, починаючи з 25.03.2020 (що не спростовується позивачем) була обізнана з підставами, які унеможливлюють здійснення призначення їй пенсії за віком. В свою чергу, наведене, як зазначає заявник, дає підстави стверджувати, що перебіг строку позовної давності для оскарження дій суб`єкта владних повноважень почався з 25.03.2020. Натомість, позивач звернулася до суду з адміністративним позовом лише 26.07.2021 (через 1,5 року), у зв`язку з чим відповідач вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом своїх прав. Крім того, на думку відповідача, позивач не надав до суду доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду, оскільки в позовній заяві та доданих до неї матеріалах, відсутні клопотання про поновлення строку звернення до суду з позовом та докази в підтвердження поважності причин пропуску цього строку.
Дослідивши повно і всебічно письмові докази, які містяться в матеріалах справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, відзив на позовну заяву та відповідь на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини справи та надав їм правову оцінку.
На підставі довідки №1240-920 від 23.12.2015, виданої Тернівською районною радою, ОСОБА_1 взято на облік як внутрішньо переміщену особу.
28.01.2020 ОСОБА_1 звернулась до Тернівського відділу обслуговування громадян у м. Кривий Ріг (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком, в якій просила призначити їй пенсію за віком та зарахувати до трудового стажу наступні періоди навчання та роботи:
- з 01.09.1975 по 14.07.1977 навчання в ПТУ Ворошиловградського облбитуправління;
- з 20.10.1977 по 23.04.1985 Ворошиловградський завод лужних акумуляторів (правонаступник ВАТ Науково-виробнича фірма «Луганські акумулятори»);
- з 04.09.1986 по 25.05.1988 Ворошиловградська обласна клінічна лікарня;
- з 01.03.1990 по 06.09.1990 3-я міська лікарня м. Ворошиловград;
- з 12.09.1990 по 05.11.1990 їдальня №6 в КОП «Луганськжилстрой»;
- з 29.04.1991 по 23.06.1992 Фабрика кухонних меблів п/о «Луганськмеблі».
25.02.2020 листом №1583-1806/С-02/8-0400/20 «Про розгляд звернення» Тернівським відділом обслуговування громадян у м. Кривий Ріг (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області позивачеві надано роз`яснення щодо страхового стажу, а також рекомендовано звернутися, маючи при собі паспорт, довідку або номер облікової картки платника податків та довідки про стаж роботи до Тернівського відділу обслуговування громадян у м. Кривий Ріг (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
На час звернення до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області ОСОБА_1 виповнилось 60 років.
Вказані обставини слугували підставою для звернення позивача до суду з означеною позовною заявою.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі по тексту Закон №1058-IV), а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам.
Статтею 1 Закону №1058-IV, визначено, що страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Згідно ч. 1 ст. 44 Закону №1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону №1058-IV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Частиною 4 вказаної статті Закону № 1058 передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно зі статтею 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника, а відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи.
Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Зазначеній нормі відповідає п.1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі Порядок №637).
За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (п. 3 Порядку).
Як встановлено з матеріалів справи, позивачу не призначено пенсії, оскільки не взято до уваги та не зараховано до загального стажу періоди роботи за трудовою книжкою серії НОМЕР_2 :
- з 04.09.1986 прийнята в приймальне відділення санітаркою у Ворошиловградську обласну клінічну лікарню, що підтверджується наказом №173к від 03.09.1986 (запис №6 трудової книжки);
- з 04.12.1986 переведена на посаду завідуючої складу в управління Ворошиловградської обласної клінічної лікарні, що підтверджується наказом №238к від 04.12.1986 (запис №7 трудової книжки);
- з 25.05.1987 переведена у приймальне відділення Ворошиловградської обласної клінічної лікарні санітаркою, що підтверджується наказом №101п від 25.05.1987 (запис №8 трудової книжки);
- з 25.05.1988 звільнена з посади санітарки у Ворошиловградській обласній клінічній лікарні за власним бажанням, що підтверджується наказом №101п від 25.05.1988 (запис №09 трудової книжки);
- з 01.03.1990 прийнята на посаду санітарки-буфетниці неврологічного відділення у 3-й міській лікарні м. Ворошиловград, що підтверджується наказом №44 від 01.03.1990 (запис №10 трудової книжки);
- з 06.09.1990 звільнена з посади санітарки-буфетниці неврологічного відділення у 3-й міській лікарні м. Ворошиловград за власним бажанням, що підтверджується наказом №24 від 06.09.1990 (запис №11 трудової книжки);
- з 12.09.1990 прийнята на посаду мийниці посуду у їдальні №6 в КОП «Луганськжилстрой», що підтверджується наказом №44к від 12.09.1990 (запис №12 трудової книжки);
- з 05.11.1990 звільнена з посади мийниці посуду у їдальні №6 в КОП «Луганськжилстрой» за власним бажанням, що підтверджується наказом №53к від 05.11.1990 (запис №13 трудової книжки);
- з 29.04.1991 прийнята прибиральницею виробничих приміщень на Фабриці кухонних меблів п/о «Луганськмеблі», що підтверджується наказом №14 від 29.04.1991 (запис №14 трудової книжки).
Разом з тим, позивачеві не зараховано до загального стажу періоди навчання та роботи згідно довідки №30 від 11.07.2017, якою зазначено, що з 01.09.1975 по 14.07.1977 позивач навчалася у ПТУ Ворошиловградського облбитуправління за спеціальністю кравець верхнього одягу, та довідки №398 від 07.08.2017, в якій зазначено, що з 20.10.1977 по 23.04.1985 позивач працювала учнем випробувача-формувальника та контролером на Ворошиловградському заводі лужних акумуляторів (правонаступник ВАТ Науково-виробнича фірма «Луганські акумулятори»).
Щодо не зарахування періодів навчання та роботи позивача з 01.09.1975 по 14.07.1977, з 20.10.1977 по 23.04.1985, з 04.09.1986 по 25.05.1988, з 01.03.1990 по 06.09.1990, з 12.09.1990 по 05.11.1990, з 29.04.1991 по 23.06.1992 суд зазначає таке.
На час первісного заповнення трудової книжки діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 №162.
Відповідно до п.1.2 вказаної Інструкції прийом на роботу без трудової книжки не допускається.
Згідно пунктів 2.2, 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи), заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.
Відповідно до пункту 1.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи), питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 «Про трудові книжки робітників та службовців» та даною Інструкцією.
Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 «Про трудові книжки робітників та службовців» встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Пунктом 13 вказаної постанови «Про трудові книжки робітників та службовців» при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.
При цьому, відповідно до пункту 18 вказаної постанови, відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.
Згідно пункту 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Відповідно до п.4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
З положень пункту 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників вбачається, що необхідним реквізитом під відповідним записом у трудовій книжці працівника є печатка.
Разом з тим, обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018, справа №275/615/17, провадження №К/9901/768/17.
Вказана позиція кореспондується з нормами Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 (далі Порядок № 637), відповідно до пункту 1 якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
В свою чергу, відповідач, відмовляючи в зарахування спірних періодів навчання позивача посилається на Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 (далі Порядок № 637).
Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17, провадження №К/9901/1298/17.
З аналізу наведених норм, судом встановлено, що відповідальність за ведення трудової книжки покладається на підприємство.
Суд зазначає, що не зарахування спірного стажу ОСОБА_1 з моменту призначення пенсії буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки в п.3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29.06.2010) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
Суд вважає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Неточність в записах в трудовій книжці не може бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового стажу позивача з момент призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.
Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи позивача відповідачем суду не надано, а тому їх безпідставно не взято до уваги відповідачем при здійсненні перерахунку пенсії з моменту призначення пенсії за віком.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відмовляючи зараховувати періоди роботи позивача з 20.10.1977 по 23.04.1985 учнем випробувача-формувальника та контролером на Ворошиловградському заводі лужних акумуляторів (правонаступник ВАТ Науково-виробнича фірма «Луганські акумулятори»); з 04.09.1986 по 25.05.1988 санітаркою у Ворошиловградській обласній клінічній лікарні; з 01.03.1990 по 06.09.1990 - санітаркою-буфетницею неврологічного відділення у 3-й міській лікарні м. Ворошиловград; з 12.09.1990 по 05.11.1990 мийником посуду у їдальні №6 в КОП «Луганськжилстрой»; з 29.04.1991 по 23.06.1992 прибиральницею виробничих приміщень на Фабриці кухонних меблів п/о «Луганськмеблі», відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Суд зазначає, що Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VII (далі Закон №1207-VII) визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.
Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 4 Закону № 1207-VII на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.
На підставі ч. 1 ст. 17 Закону № 1207-VII передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені Законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.
Згідно зі ст. 18 Закону № 1207-VII громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.
Правовий статус органів та посадових осіб, які діють на території України та створені і проводять свою діяльність не у відповідності із законодавством України, визначено, зокрема, Законом № 1207-VII.
Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 9 Закону № 1207-VII передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.
Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
Разом з цим, суд вважає необхідним зазначити, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі ООН) у документі Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії зазначив, що держави члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах Лоізіду проти Туречиини (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), Кіпр проти Туреччини (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та Мозер проти Республіки Молдови та Росії (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать.
При цьому, на думку суду, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.
При цьому, суд також вважає можливим застосувати названі загальні принципи (Намібійські винятки), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки не прийняття їх призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване йому право на пенсійне забезпечення.
Відповідно до записів у трудовій книжці серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 :
- з 04.09.1986 прийнята в приймальне відділення санітаркою у Ворошиловградську обласну клінічну лікарню, що підтверджується наказом №173к від 03.09.1986 (запис №6 трудової книжки);
- з 04.12.1986 переведена на посаду завідуючої складу в управління Ворошиловградської обласної клінічної лікарні, що підтверджується наказом №238к від 04.12.1986 (запис №7 трудової книжки);
- з 25.05.1987 переведена у приймальне відділення Ворошиловградської обласної клінічної лікарні санітаркою, що підтверджується наказом №101п від 25.05.1987 (запис №8 трудової книжки);
- з 25.05.1988 звільнена з посади санітарки у Ворошиловградській обласній клінічній лікарні за власним бажанням, що підтверджується наказом №101п від 25.05.1988 (запис №09 трудової книжки);
- з 01.03.1990 прийнята на посаду санітарки-буфетниці неврологічного відділення у 3-й міській лікарні м. Ворошиловград, що підтверджується наказом №44 від 01.03.1990 (запис №10 трудової книжки);
- з 06.09.1990 звільнена з посади санітарки-буфетниці неврологічного відділення у 3-й міській лікарні м. Ворошиловград за власним бажанням, що підтверджується наказом №24 від 06.09.1990 (запис №11 трудової книжки);
- з 12.09.1990 прийнята на посаду мийниці посуду у їдальні №6 в КОП «Луганськжилстрой», що підтверджується наказом №44к від 12.09.1990 (запис №12 трудової книжки);
- з 05.11.1990 звільнена з посади мийниці посуду у їдальні №6 в КОП «Луганськжилстрой» за власним бажанням, що підтверджується наказом №53к від 05.11.1990 (запис №13 трудової книжки);
- з 29.04.1991 прийнята прибиральницею виробничих приміщень на Фабриці кухонних меблів п/о «Луганськмеблі», що підтверджується наказом №14 від 29.04.1991 (запис №14 трудової книжки).
Разом з тим, позивач з 01.09.1975 по 14.07.1977 навчалася у ПТУ Ворошиловградського облбитуправління за спеціальністю «кравець верхнього одягу», та з 20.10.1977 по 23.04.1985 працювала учнем випробувача-формувальника та контролером на Ворошиловградському заводі лужних акумуляторів (правонаступник ВАТ Науково-виробнича фірма «Луганські акумулятори»), про що свідчать уточнюючі довідки №30 від 11.07.2017 та №398 від 07.08.2017 відповідно.
Записи у трудовій книжці не були прийняті до уваги у зв`язку з тим, що, як зазначено в листі №1583-1806/С-02/8-0400/20 від 25.02.2020 «Про розгляд звернення», виданого Тернівським відділом обслуговування громадян у м. Кривий Ріг (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, трудова книжка у пошкодженому стані.
Довідка №30 від 11.07.2017 не була прийняті до уваги у зв`язку з тим, що, як зазначено в листі про розгляд звернення №1583-1806/С-02/8-0400/20 від 25.02.2020, виданого Тернівським відділом обслуговування громадян у м. Кривий Ріг (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, довідка видана організацією, яка зареєстрована на не підконтрольній Україні території.
Суд зазначає, що спірні періоди роботи підтверджені та зафіксовані в трудовій книжці позивача. Частина записів у трудовій книжці позивача виконані чітко, зрозуміло та в повному обсязі, містять реквізити відповідних наказів, на підставі яких вони внесені, а інша частина записів, які пошкоджені підтверджені довідками №30 від 11.07.2017 та №398 від 07.08.2017, тому надання позивачем додаткових доказів не має бути обов`язковою умовою для підтвердження стажу.
Позивач набув трудовий стаж у період, коли населені пункти, на території яких підприємства здійснювали господарську діяльність і їх було утворено відповідно до законодавства УСРР.
Порядок ведення трудових книжок, за частину спірного періоду трудового стажу позивача, був врегульований Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 за №162, положення якої діяли і врегульовували відповідні відносини до 29.07.1993.
Так, згідно вимог частини 1, 2 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджено постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 (надалі по тексту також Порядок №637).
Згідно із пунктом 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Таким чином, у зв`язку з наявністю відповідних записів у трудовій книжці позивача, та наданням додаткових документів з архівних установ, відповідач мав змогу встановити період страхового (трудового) стажу.
Що стосується доводів відповідача про те, що довідка, видана на тимчасово окупованій території не може бути взята до уваги, то на думку суду такі посилання є безпідставними, оскільки, документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, оскільки вказана обставина не може слугувати підставою порушення прав громадян України на пенсійне забезпечення, що відповідає правозастосовній практиці в частині застосування так званих намібійських винятків Міжнародного суду ООН.
Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.
Тобто, в контексті обставин цієї справи та за умови підтвердження трудового стажу, як громадянка України, ОСОБА_1 наділена правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.
Подібна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 28.08.2018 (справа №175/4336/16-а), від 25.09.2018 (справа №242/65/17), від 11.07.2019 (справа №423/1156/17).
Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд вважає, що відповідач не довів правомірності своїх дій, натомість позивачем доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
Отже, з наявних в матеріалах справи документів вбачається, що ОСОБА_1 вчинено всі необхідні дії та подано документи, наявні у неї та необхідні для призначення пенсії.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у цьому випадку позивач не може бути позбавлений свого права на призначення пенсії за віком.
Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити пенсію за віком з дати звернення, тобто з 28.01.2020, та виплатити належні пенсійні виплати за весь час з моменту звернення за призначенням пенсії, суд зазначає наступне.
Як видно з положень Рекомендації Комітету Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 №1380/5, дискреційні повноваження сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Таким чином, дискреція це елемент управлінської діяльності, вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта, він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі.
Дискреційні повноваження це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 № 21-87а13.
Так, призначення та обрахунок пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
У силу положень ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч.ч 1-2 ст. 245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України).
У випадку, визначеному п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
З урахуванням наведеного, а також дискреції пенсійного органу в питаннях призначення пенсії, суд з метою ефективного захисту права позивача на пенсію за віком на пільгових умовах вважає за необхідне зобов`язати відповідача вирішити питання про призначення позивачу пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
Враховуючи викладене, позовна заява є обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню.
Щодо шестимісячного строку звернення до суду, суд зазначає наступне.
При цьому, суд відхиляє доводи відповідача щодо пропущеного позивачем шестимісячного строку звернення до суду, та зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 51 Закону №2262-ХІІ перерахунок пенсій у зв`язку із зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на такий перерахунок згідно з цим Законом, або у зв`язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, не проведений з вини органів Пенсійного фонду України та/або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, провадиться з дати виникнення права на нього без обмеження строком.
Аналіз даної статті дає підстави дійти до висновку, що, за загальним правилом, не існує строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини відповідного суб`єкта владних повноважень.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі №164/1904/14-ц, у постановах Верховного Суду від 30.10.2018 у справі №493/1867/17, від 19.03.2019 у справі № 806/1952/18.
При цьому, суд зазначає, що у Висновку №11 від 18.12.2008 Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи про якість судових рішень викладено наступні висновки:
«Усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою й простою мовою це необхідна передумова розуміння рішення сторонами та громадськістю. Для цього потрібно логічно структурувати рішення й викласти його у зрозумілому стилі, доступному для всіх.».
«Кожен суддя може обрати власний стиль та побудову документа або використовувати типові зразки, якщо такі існують.».
Водночас, відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду від 16.12.2021 у справі №11-164сап21, в тексті якої зазначено, що не повинно викликати сумнівів чи заперечень відносно того, що всі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.
Розподіл судових витрат не здійснюється з огляду на звільнення особи від сплати судового збору.
Керуючись ст. ст. 242-244, 246, 250, 254, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у призначенні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , пенсії за віком, викладену у листі №1583-1806/С-02/8-0400/20 від 25.02.2020.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу періоди навчання: з 01.09.1975 по 14.07.1977 у ПТУ Ворошиловградського облбитуправління за спеціальністю «кравець верхнього одягу»; та роботи: з 20.10.1977 по 23.04.1985 учнем випробувача-формувальника та контролером на Ворошиловградському заводі лужних акумуляторів (правонаступник ВАТ Науково-виробнича фірма «Луганські акумулятори»); з 04.09.1986 по 25.05.1988 санітаркою у Ворошиловградській обласній клінічній лікарні; з 01.03.1990 по 06.09.1990 - санітаркою-буфетницею неврологічного відділення у 3-й міській лікарні м. Ворошиловград; з 12.09.1990 по 05.11.1990 мийником посуду у їдальні №6 в КОП «Луганськжилстрой»; з 29.04.1991 по 23.06.1992 прибиральницею виробничих приміщень на Фабриці кухонних меблів п/о «Луганськмеблі».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28.01.2020 про призначення пенсії за віком, з урахуванням періодів роботи, зазначених в трудовій книжці Серії НОМЕР_2 , довідці №30 від 11.07.2017 та №398 від 07.08.2017, а саме: навчання: з 01.09.1975 по 14.07.1977 у ПТУ Ворошиловградського облбитуправління за спеціальністю «кравець верхнього одягу»; та роботи: з 20.10.1977 по 23.04.1985 учнем випробувача-формувальника та контролером на Ворошиловградському заводі лужних акумуляторів (правонаступник ВАТ Науково-виробнича фірма «Луганські акумулятори»); з 04.09.1986 по 25.05.1988 санітаркою у Ворошиловградській обласній клінічній лікарні; з 01.03.1990 по 06.09.1990 санітаркою-буфетницею неврологічного відділення у 3-й міській лікарні м. Ворошиловград; з 12.09.1990 по 05.11.1990 мийником посуду у їдальні №6 в КОП «Луганськжилстрой»; з 29.04.1991 по 23.06.1992 прибиральницею виробничих приміщень на Фабриці кухонних меблів п/о «Луганськмеблі», та з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст.ст. 295, 297 КАС України.

Повний текст судового рішення складений 08 листопада 2022 року.

Суддя О.В. Царікова