Справа № 560/18155/21
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2022-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

08 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 560/18155/21

адміністративне провадження № К/990/19005/22

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Соколова В.М., перевіривши касаційну скаргу Тернопільської обласної прокуратури на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28 червня 2022 року у справі №560/18155/21 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, П`ятнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), Тернопільської обласної прокуратури про визнання протиправними та скасування рішення, наказу, зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення п`ятнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) №227 від 13 вересня 2021 року про неуспішне проходження позивачем атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки;

- зобов`язати уповноважену кадрову комісію з атестації обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), створену відповідно до наказу Генерального прокурора, призначити позивачу новий час (дату) проходження етапу атестації у виді складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки;

- визнати протиправним та скасувати наказ керівника Тернопільської обласної прокуратури від 20.10.2021 №875к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Гусятинського відділу Чортківської місцевої прокуратури Тернопільської області та органів прокуратури з 15 листопада 2021 року на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" №113-ІХ від 19 вересня 2019 року у зв`язку із рішенням кадрової комісії про неуспішне проходження атестації;

- зобов`язати Тернопільську обласну прокуратуру негайно поновити його на посаді начальника Гусятинського відділу Чортківської місцевої прокуратури Тернопільської області та органах прокуратури з 15 листопада 2021 року або на рівнозначній посаді в Тернопільській обласній прокуратурі;

- стягнути з Тернопільської обласної прокуратури на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 15 листопада 2021 року по день фактичного винесення рішення.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28 червня 2022 року, позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення П`ятнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) №227 від 13 вересня 2021 року про неуспішне проходження прокурором атестації.

Визнано протиправним та скасовано наказ керівника Тернопільської обласної прокуратури №875к від 20 жовтня 2021 року про звільнення позивача з посади начальника Гусятинського відділу Чортківської місцевої прокуратури Тернопільської області з 15 листопада 2021 року.

Зобов`язано Тернопільську обласну прокуратуру поновити позивача на посаді, рівнозначній посаді начальника Гусятинського відділу Чортківської місцевої прокуратури Тернопільської області з 15 листопада 2021 року.

Стягнуто з Тернопільської обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 листопада 2021 року по 17 лютого 2022 року у сумі 25 228,50 грн.

Рішення суду в частині поновлення позивача на публічній службі в органах прокуратури та стягнення на користь позивача заробітної плати за один місяць в сумі 8027,25 грн звернуто до негайного виконання.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіривши касаційну скаргу та додані до неї матеріали суддя-доповідач дійшов висновку про наявність підстав для її повернення скаржнику з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України, у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень). Зокрема, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Отже, системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Під час перевірки поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначає пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

На обґрунтування підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновку Верховного Суду щодо застосування статті 235 КЗпП України викладеного у постановах від 20 січня 2021 року у справі №640/18679/18, 804/958/16, від 23 грудня 2020 року у справі №813/7911/14, від 09 грудня 2020 року у справі №826/18134/14, від 19 листопада 2020 року у справі №826/14554/18, від 07 листопада 2020 року у справі №811/952/15, від 19 травня 2020 року у справі №9901/226/19, від 15 квітня 2020 року у справі №826/5596/17, від 22 жовтня 2019 року у справі №816/584/17, від 12 вересня 2019 року у справі №821/3736/15-а, від 09 жовтня 2019 року у справі №П/811/1672/15, від 22 травня 2018 року у справі №П/9901/101/18.

Касаційна скарга не містить належного обґрунтування подібності правовідносин.

Формальне посилання на витяги з постанов Верховного Суду, без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки щодо оцінки того чи іншого аргументу, які до того ж зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом попередньої інстанції у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Наведене обґрунтування підстав звернення до Верховного Суду із касаційною скаргою не є достатнім у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Також, в обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що судом апеляційної інстанції під час ухвалення судового рішення не були враховані висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 21 вересня 2021 року у справі № 200/5038/20-а, від 21 вересня 2021 року у справі № 160/6204/20, від 24 вересня 2021 року у справі № 140/3790/19, від 24 вересня 2021 року у справі №160/6596/20, від 24 вересня 2021 року у справі № 280/4314/20, від 29 вересня 2021 року у справі № 640/1218/21 стосовно проходження процедури атестації прокурорами відповідно до положень Закону №113-ІХ.

Суд зазначає, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

Так, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Таким чином, для встановлення подібності справ і відносин слід враховувати сукупність таких критеріїв, як подібність фактичних обставин, суб`єктний склад, об`єкт і предмет правового регулювання, а також умови застосування правових норм.

Скаржник не вказав, яку саме норму права судами було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися, а також не зазначив, в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень.

Крім того, відповідач зазначає, що судами попередніх інстанцій невраховані висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 20 жовтня 2021 року у справі № 280/25298/19, від 24 вересня 2021 року у справі №160/6596/20 та від 20 жовтня 2021 року у справі № 420/4196/20 відповідно до яких подаючи заяву про намір пройти атестацію прокурор усвідомлює наслідки неуспішного проходження такої атестації, а саме звільнення з посади прокурора.

У цій справі судами було установлено, що відповідно до протоколу № 12 засідання Першої кадрової комісії від 20 листопада 2020 року вирішено призначити нову дату складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички для ОСОБА_1 . Новоствореною П`ятнадцятою кадровою комісією з часу її створення не було призначено позивачу нову дату складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки, а у порушення вимог пункту 7 Порядку проходження прокурорами атестації, 13 вересня 2021 року прийнято рішення № 227 про неуспішне проходження позивачем атестації.

Предметом оцінки у цій справі є правомірність оскаржуваного рішення новоствореної П`ятнадцятої кадрової комісії, яка приймаючи рішення про неуспішне проходження позивачем атестації, використала як підставу результати складання іспиту 04 листопада 2020 року, який рішенням Першої кадрової комісії визнано таким, що не відбувся. Суди також виходили з того, що члени П`ятнадцятої кадрової комісії не були присутні під час складання іспиту позивачкою, чим також порушили п.4 розділу II Порядку проходження прокурорами атестації, яким передбачено, що тестування проходить автоматизовано за присутності членів відповідної кадрової комісії.

При цьому, аргументи Офісу Генерального прокурора про неврахування висновків Верховного Суду у наведених ним постановах зводяться лише до наведення цитат із постанов Верховного Суду у зазначених справах, без конкретизації норми, щодо якої Судом сформовано відповідний висновок. Також відсутні аргументи щодо необхідності застосування наведеного висновку під час розгляду цієї справи, обставини якої мають індивідуальні ознаки, характерні виключно для неї.

Також, відповідач зазначає, що судами попередніх інстанцій невраховані висновки Верховного Суду, викладені у постановах у справах з подібними правовідносинами стосовно проходження прокурорами другого етапу атестації - складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки, а саме у постановах: від 29 вересня 2021 року у справі №440/2682/20, від 20 жовтня 2021 року у справі №420/4196/20, від 21 жовтня 2021 року у справі №520/5000/2020, від 20 жовтня 2021 року у справі №280/3705/20, від 20 жовтня 2021 року у справі №440/2700/20, від 11 листопада 2021 року у справі №580/1859/20, від 25 листопада 2021 року у справі №160/6148/20, від 17 листопада 2021 року у справі №340/1673/20, від 17 листопада 2021 року у справі №140/8233/20, від 29 листопада 2021 року у справі №200/4759/20-а.

Проте, посилаючись на висновки Верховного Суду у зазначених справах скаржник не зазначив стосовно застосування якої норми права суди попередніх інстанцій не врахували ці висновки. Одночасно з цим, скаржник не обґрунтував подібності правовідносин у цих справах. Тому покликання на вказані постанови Верховного Суду не є належним обґрунтуванням підстав касаційного оскарження у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Інші доводи та аргументи скаржника зводяться до тлумачення норм матеріального права, переоцінки доказів, а також неповного з`ясування судами обставин справи та ґрунтуються на незгоді з висновками судів щодо їхньої оцінки, що виключає можливість перегляду судових рішень з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.

Також у касаційній скарзі скаржник посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

На обґрунтування зазначеної підстави оскарження судових рішень скаржник вказує, що на даний час відсутні позиції Верховного Суду щодо обставин наявності процедурного рішення кадрової комісії стосовно задоволення заяви позивача про повторне проходження іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використання комп`ютерної техніки та надалі прийняттям рішення віддаленим у часі від пройденого етапу атестації новоствореною кадровою комісією про неуспішне проходження прокурором атестації, ухваленого за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки (не набрання мінімального прохідного балу).

Проте такі посилання не відповідають правовому змісту пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі норми матеріального права, які неправильно застосовано судами попередніх інстанцій; висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права; як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.

Водночас скаржник не визначає щодо конкретно якої саме норми права, відсутній висновок Верховного Суду.

З огляду на викладене Суд уважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

За таких обставин, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Оскільки встановлено, що касаційну скаргу належить повернути, то клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження Суд не вирішує.

Керуючись статтями 328, 330, 332 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Тернопільської обласної прокуратури на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28 червня 2022 року у справі №560/18155/21 - повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя В. М. Соколов