Справа № 640/35568/21
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2022-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2022 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В.В.,

суддів: Василенка Я.М., Ганечко О.М.,

за участю секретаря Кірієнко Н.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕРЕЯ-Д" до Міністерства юстиції України, треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, ОСОБА_1 про скасування наказу, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 квітня 2022 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Верея-Д" звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України, треті особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, в якому просило суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України № 4171/5 від 18 листопада 2021 року про задоволення скарги ОСОБА_1 , зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03 листопада 2021 року № СК-2864-21.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 квітня 2022 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України № 4171/5 від 18 листопада 2021 року про задоволення скарги ОСОБА_1 , зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03 листопада 2021 року № СК-2864-21.

Не погоджуючись з постановленим рішенням, ОСОБА_1 та Міністерством юстиції України подано апеляційні скарги, в яких:

- ОСОБА_1 просить скасувати спірне рішення та закрити провадження у справі, вказуючи, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства з огляду на те, що зазначені позовні вимоги призводять до вирішення питання про право власності на нерухоме майно;

- Міністерство юстиції України просить скасувати спірне рішення та відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки відповідачем належно повідомлено позивача про засідання колегії та розгляд скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням від 02 вересня 2021 року № 60139370, прийнятим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, зареєстровано право власності на квартиру за Товариством з обмеженою відповідальністю "Верея-Д" у зв`язку із внесенням цієї квартири ОСОБА_1 до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "Верея-Д".

16 листопада 2021 року Колегією Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції розглянуто скаргу ОСОБА_1 , зареєстровану в Міністерстві юстиції України 03 листопада 2021 року за № СК-2864-21, на рішення прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2.

Наказом Міністерства юстиції України № 4171/5 від 18 листопада 2021 скаргу ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі, скасовано рішення від 02 вересня 2021 року № 60139370, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2

Вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом, вказавши, що спірний наказ Міністерства юстиції України є очевидно протиправним у зв`язку із порушенням прав позивача (як заінтересованої особи) на участь у розгляді скарги та поданні пояснень по суті скарги, що відповідно не забезпечило об`єктивного розгляду скарги у сфері державної реєстрації.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції погодився з твердженнями позивача та виходив з того, що права останнього були порушені, позаяк його не було належно повідомлено про розгляд скарги, в результаті чого змінився обсяг прав та обов`язків позивача.

Разом з тим, розглядаючи дану справу та приймаючи рішення по суті позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що між сторонами існує публічно-правовий спір, у зв`язку з чим розгляд даної справи здійснювався за правилами адміністративного судочинства.

З такими висновками суду першої інстанції колегія не погоджується та зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (частина друга статті 2 КАС України).

У справі, що розглядається, спірні правовідносини виникли у зв`язку з прийняттям Міністерством юстиції України наказу № 4171/5 від 18 листопада 2021 року, яким задоволено скаргу ОСОБА_1 , зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03 листопада 2021 року № СК-2864-21.

Апелянтом обґрунтовано вказано, що зазначений спір для ТОВ «ВЕРЕЯ-Д» має майновий інтерес, адже розгляд справи № 640/35568/21 стосується скасування наказу Міністерства юстиції України № 4171/5 від 18 листопада 2021 року, яким було скасовано Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 60139370 від 02.09.2021, згідно якого право власності на квартиру було зареєстровано за ТОВ «ВЕРЕЯ-Д».

Вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, слід ураховувати не лише суб`єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, незважаючи на участь у спорі суб`єкта владних повноважень, наявні підстави вважати, що цей спір не є публічно-правовим та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, позаяк спірні правовідносини у справі пов`язані з правом власності на об`єкт нерухомого майна, тобто права цивільного, тому позов у справі не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Беручи до уваги наведене й враховуючи суть спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що спір про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України № 4171/5 від 18 листопада 2021 року про задоволення скарги ОСОБА_1 , зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03 листопада 2021 року № СК-2864-21, не відповідає всім ознакам публічно-правового спору, а тому не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Відтак, спір у цій справі не може вирішуватися за правилами адміністративного судочинства.

Верховний Суд у постанові від 10.12.2020 у справі № 640/1298/19 зазначив, що недодержання Мін`юстом процедури розгляду скарги у сфері державної реєстрації не спростовують того факту, що цей спір виник про право цивільне, а вимога про скасування висновку Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації є похідною при вирішенні судом питання щодо правомірності набуття речових прав на нерухоме майно і мас вплив на майнові права та інтереси цих осіб. Отже, відповідна категорія спорів не належить до публічно-правових, а є приватно-правовим спором.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів також враховує, що у рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Згідно з висновками Конституційного Суду України, що сформовані у рішенні від 09 вересня 2010 року № 19-рп/2010, забезпечення прав і свобод потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004). До таких механізмів належить структурована система судів і види судового провадження, встановлені державою. Судовий захист вважається найбільш дієвою гарантією відновлення порушених прав і свобод людини і громадянина.

В Україні систему судів утворено згідно з положеннями статей 6, 124, 125 Конституції України із застосуванням принципу спеціалізації з метою забезпечення найбільш ефективних механізмів захисту прав і свобод людини у відповідних правовідносинах.

Законом України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що судова влада реалізується шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур (частина перша статті 5); суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення (частини перша статті 18). Головними критеріями судової спеціалізації визнається предмет спірних правовідносин і властива для його розгляду процедура. Процесуальними кодексами України встановлено неоднакову процедуру судового провадження щодо різних правовідносин.

На підставі положень Конституції України про судову спеціалізацію (частина перша статті 125) і про гарантування кожному права на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55) в Україні утворено окрему систему судів адміністративної юрисдикції. Захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень визначено як безпосереднє завдання адміністративного судочинства (частина перша статті 2 КАС України). Адміністративне судочинство як спеціалізований вид судової діяльності стало тим конституційно і законодавчо закріпленим механізмом, що збільшив можливості людини для здійснення права на судовий захист від протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Системний аналіз вказаних норм Конституції та законів України дає підстави стверджувати, що розмежування юрисдикційних повноважень у межах спеціалізації судів підпорядковано гарантіям права кожної людини на ефективний судовий захист.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру. У цьому пункті закріплене "право на суд" разом із правом на доступ до суду складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Ґолдер проти Сполученого Королівства" ("Golder v. the United Kingdom"), заява № 4451/70, п. 36). Проте ці права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність вказаних прав (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі "Станєв проти Болгарії" ("Stanev v. Bulgaria"), заява № 36760/06, п. 230).

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Європейський суд з прав людини у пункті 44 Рішення у справі "Доббертен проти Франції" зазначив, що частина перша статті 6 Конвенції змушує держав-учасниць організувати їх судову систему в такий спосіб, щоб кожен з їх судів і трибуналів виконував функції, притаманні відповідній судовій установі (Dobbertin v. France № 13089/87).

Суд також враховує позицію ЄСПЛ, висловлену в справі «Омельченко проти України» (заява № 45965/08) про визнання заяви, яка стосувалася розмежування юрисдикцій між адміністративним та цивільними судами, неприйнятною у зв`язку з відсутністю порушення права заявника на доступ до суду. Суд нагадав, що згідно з його прецедентною практикою, п. 1 ст. 6 Конвенції закріплює «право на суд», в якому право на доступ до суду (тобто право на звернення до національних судів) становить лише один з його аспектів; для того щоб право на доступ було ефективним, особа повинна мати чітку, практичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (Bellet v. France, № 23805/94 п. 36, «Церква села Сосулівка проти України» № 37878/02 п. 50; Суд зазначив, що заявники мали можливість порушити провадження в національних судах, а суди ухвалити рішення, виходячи із суті їхніх позовів, незважаючи на початкову затримку, викликану питаннями щодо відповідної юрисдикції.

Отже, враховуючи, що спірні правовідносини у справі пов`язані з необхідністю захисту права на об`єкт нерухомого майна, тобто права цивільного, тому позов у справі не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Зазначена правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах від 21.11.2018 у справі № 813/1362/16, від 28.11.2018 у справі №825/642/18, від 29.01.2019 у справі № 803/1589/17 під час розгляду спорів у подібних правовідносинах.

Верховний Суд у постанові від 10.12.2020 у справі № 640/1298/19 зазначив, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Зважаючи на вищенаведене, відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно із пунктом 3 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до частини 1 статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Беручи до уваги наведене й ураховуючи суть спірних правовідносин, правовий статус учасників справи, колегія суддів дійшла висновку, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, відтак апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, апеляційна скарга Міністерства юстиції України підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід скасувати, закривши провадження у справі, оскільки даний спір слід вирішувати в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 238, 241, 242, 243, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 квітня 2022 року - скасувати, а провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕРЕЯ-Д" до Міністерства юстиції України, треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, ОСОБА_1 про скасування наказу - закрити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. М. Ганечко

Повний текст постанови складено 08.08.2022.