Справа № 500/62/20
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2022-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2022 рокуЛьвівСправа № 500/62/20 пров. № СК-А/857/15126/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

секретар судового засідання Дутка І.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Тернопільміськгаз» на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року (головуючий суддя Осташ А.В., м.Тернопіль, письмове провадження ) у справі № 500/62/20 за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства «Тернопільміськгаз» до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання неправомірними дії державного виконавця та скасування постанови про стягнення виконавчого збору, -

В С Т А Н О В И В:

03 січня 2020 року Приватне акціонерне товариство «Тернопільміськгаз» (далі позивач, ПрАТ «Тернопільміськгаз») звернулося в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, в якому просило:

- визнати неправомірними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Лесьної Н.В. щодо винесення постанови ВП №56231442 від 09.12.2019 про стягнення з ПрАТ «Тернопільміськгаз» виконавчого збору;

- скасувати постанову ВП №56231442 від 09 грудня 2019 року про стягнення з ПрАТ «Тернопільміськгаз» виконавчого збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження є здійснення державним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум та виконавчий збір обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум. Проте, державним виконавцем не було стягнуто з позивача (божника за виконавчим провадженням) на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум, жодних заходів примусового виконання рішення не вчинено, у відповідача були відсутні підстави для винесення оскарженої постанови.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 06.02.2020 замінено відповідача - Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області на його правонаступника - Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) та продовжено процесуальний строк розгляд справи до 27.02.2020.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року у задоволені позову відмовлено.

Приймаючи рішення суд першої інстанції дійшов висновку про те, що на дату прийняття рішення про стягнення виконавчого збору, у державного виконавця не було підстав його не стягувати за вказаним виконавчим документом. Дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Лесьної Н.В. щодо винесення постанови ВП №56231442 від 09.12.2019 про стягнення з ПрАТ «Тернопільміськгаз» виконавчого збору у розмірі 699384,87 грн, є правомірними, та винесена оскаржена постанова скасуванню не підлягає.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить суд скасувати оскаржене рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції з огляду на їх суперечність правовим позиціям Верховного Суду.

Представники учасників справи в судове засідання не з`явились, хоча про судове засідання повідомлені згідно вимог статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

За правилами ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, ознайомившись із доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Як встановлено судом рішенням Господарського суду Тернопільської області від 10 серпня 2016 року по справі №921/299/16-г/8 стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Тернопільміськгаз» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 2750187,66 грн. основного боргу, 2103412,73 грн. пені, 591970,11 грн. - 3% річних, 1413836,00 грн. інфляційних нарахувань, 134442,29 грн. - в повернення сплаченого позивачем судового збору.

На виконання вказаного рішення, Господарський суд Тернопільської області від 06.02.2017 видав наказ про примусове виконання рішення суду.

Головний державний виконавець Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Конопада М. І. виніс 23.04.2018 постанову №56231442 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вказаного наказу.

Далі, 09.12.2019, відповідач виніс постанову ВП №56231442 про повернення виконавчого документа стягувачу за заявою стягувача - ПАТ Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Водночас, головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Лесьна Н.В. винесла постанову від 09.12.2019 ВП56231442 про стягнення з ПАТ «Тернопільміськгаз» виконавчого збору у розмірі 699384,87 грн.

Не погоджуючись із постановою про стягнення виконавчого збору, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції апеляційний суд враховує наступні обставини та правові норми.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон №1404-VІІІ, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ст.1 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (ч. 1 ст. 5 Закону №1404-VІІІ).

Відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону №1404-VІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Положеннями ч. 1, 2 ст. 27 Закону №1404-VІІІ визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Зміст викладених правових норм дає підстави для висновку про те, що умовою для стягнення виконавчого збору (за виключенням визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) є початок примусового виконання, відкриття якого здійснюється з огляду на відповідний виконавчий документ. При цьому виконавець одночасно із відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору.

Стягнення з боржника виконавчого збору є обов`язком виконавця, спрямованим на перерахування цих коштів до Державного бюджету України.

Щодо доводів позивача, що виконавчий збір за своєю правовою природою є збором, який сплачується боржником за примусове виконання виконавчого документа та розраховується виходячи з фактично стягнутої або повернутої суми, суд вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 27 Закону №1404-VІІІ виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Судом вірно зазначено, що позивач посилається на правові норми Закону №1404-VІІІ у редакції, яка була чинною до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 року №2475-VIII (далі Закон №2475-VIII).

Зазначена правова позиція узгоджується із висновками Верховного Суду наведеного в постанові від 20.11.2019 року у справі №480/1558/19.

Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження.

Стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

Правова позиція узгоджується із висновками Верховного Суду наведеного в постанові від 29.04.2020 року у справі № №480/3452/19.

Крім того, доводи позивача про скасування відповідної постанови ґрунтуються на тому, що виконавчий документ був повернутий стягувачу за його заявою, а не внаслідок дій державного виконавця.

Надаючи правову оцінку таким доводам позивача судом першої інстанції вірно враховано, що згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 02.05.2018 року у справі №П/811/482/17 (К/9901/2149/17), виконавчий збір за своєю правовою природою не є санкцією, що застосовується за невиконання рішення суду. Виконавчий збір є платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюються органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру.

Виключний перелік підстав, за яких виконавчий збір не стягується, визначений в ч.5, 9 ст.27 Закону №1404-VІІІ, які у даному випадку відсутні.

Суд першої інстанції вірно вказав та з матеріалів справи слідує, що з моменту відкриття виконавчого провадження, та до моменту винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, державним виконавцем здійснювались дії з примусового виконання Господарського суду Тернопільської області 06.02.2017 видано про примусове виконання рішення суду по справі №921/299/16-г/8, а саме, в тому числі в межах зведеного виконавчого провадження, що підтверджується матеріалами справи а саме: - 23.04.2018 винесений запит державного виконавця про наявність будь-якого майна за боржником; - 23.04.2018 винесено постанову про арешт майна боржника; - 13.02.2019 постанову про передачу виконавчого провадження; - 03.12.2019 постанову про передачу виконавчого провадження; - 06.12.2019 постанову про прийняття виконавчого провадження; - 06.12.2019 постанову про приєднання виконавчого провадження №56231442 до зведеного виконавчого провадження №57549964.

Вказані обставини підтверджується матеріалами виконавчого провадження.

З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції правильно вважав, що на дату прийняття рішення про стягнення виконавчого збору, у державного виконавця не було підстав його не стягувати за вказаним виконавчим документом. Постановою державного виконавця від 09.12.2019 року ВП №56231442 було повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону №1404-VIII, а тому, враховуючи, що виконавчий збір у цьому провадженні стягнуто не було, державний виконавець мав всі підстави для винесення постанови про його стягнення відповідно до вимог ч. 3 ст. 40 Закону №1404-VIII.

З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що державним виконавцем правомірно та обґрунтовано, у відповідності до положень Закону №1404-VIII, одночасно з постановою про повернення виконавчого документа стягувачу винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору та визнає оскаржуване рішення таким, що прийняте згідно вимог ч.2 ст.2 КАС України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Щодо посилання апелянта на правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 року у справі №2540/3203/18/, то колегія суддів вважає їх безпідставним, оскільки у вказаній справі державний виконавець не проводив виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим листом, а також у вказаній постанові для вирішення спірних правовідносин суд керувався нормами Закону №1404-VІІІ, які були чинними до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 року №2475-VIII. Таким чином, обставини у вказаних справах суттєво відрізняються.

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.

Одночасно суд апеляційної інстанції зважає на положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Тернопільміськгаз» - залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року у справі №500/62/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний