Справа № 140/667/22
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2022-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2022 рокуЛьвівСправа № 140/667/22 пров. № А/857/7760/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Смокович В.І.), ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження в м.Луцьк 15 квітня 2022 року, повне судове рішення складено 15 квітня 2022 року, у справі №140/667/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Волиньфур» до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування розпорядження,

В С Т А Н О В И В :

18.01.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю «Волиньфур» (далі - Товариство) звернулося в суд з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області, просило визнати протиправним та скасувати розпорядження ГУ ДПС у Волинській області №440/03-20-09-03-15 від 11 травня 2021 року.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2022 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сплата щорічної плати за ліцензію є обов`язком суб`єкта господарювання, який отримав таку ліцензію на право зберігання пального. Суд першої інстанції вказав, що наслідком несвоєчасної сплати суб`єктом господарювання річної плати за ліцензію на право оптової торгівлі пальним є призупинення дії такої ліцензії, а наслідком несплати суб`єктом господарювання річної плати за ліцензію на право оптової торгівлі пальним протягом 30 календарних днів від моменту призупинення ліцензії є анулювання такої ліцензії. Суд першої інстанції зазначив, що оскільки ліцензію ТзОВ «Волиньфур» на право зберігання пального реєстраційний номер 2000497 було призупинено на підставі розпорядження ГУ ДПС у Волинській області від 23 березня 2021 року, таким чином оплата чергового платежу за ліцензію здійснена позивачем протягом 30 календарних днів від моменту призупинення ліцензії. Суд першої інстанції вказав, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень належними, достатніми та допустимими доказами не в повній мірі спростовано доводи адміністративного позову та не доведено правомірності прийнятого розпорядження Головного управління ДПС у Волинській області від 11 травня 2021 року №440/03-20-09-03-15 про анулювання ліцензії на право зберігання пального.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Волинській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2022 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Волиньфур» отримало оскаржуване розпорядження 19.05.2021, а звернулось з позовом 18.01.2022, тобто із пропуском шестимісячного строку на оскарження, встановленого нормами КАС України. Скаржник вказує, що ліцензія анулюється та вважається недійсною з моменту одержання суб`єктом господарювання (у тому числі іноземним суб`єктом господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) розпорядження про її анулювання в електронній формі засобами електронного зв`язку. Скаржник зазначає, що розпорядження №440/03-20-09-03-15 від 11.05.2021, яким анульовано ліцензію на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) отримано позивачем 19.05.2021.

Товариство подало відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що оскаржуване розпорядження вважає незаконним, необґрунтованим та не вмотивованим, а оплата чергового платежу за ліцензію здійснена Товариством протягом 30 календарних днів від моменту призупинення ліцензії. Вважає, що судом першої інстанції підставно визнано поважними причини пропуску строку звернення із позовом до суду.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Волиньфур» зареєстроване як юридична особа 07.05.2019, основний вид діяльності 01.49 розведення інших тварин.

05.03.2020 Головне управління ДПС у Волинській області видало Товариству ліцензію на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) терміном дії з 22.03.2020 до 22.03.2025 на адресу місця зберігання: Волинська область, село Підгірне, вулиця Польова, будинок 1, загальна місткість резервуарів, що використовуються для зберігання пального (літри): 3000 л (а.с.10).

Розпорядженням ГУ ДПС у Волинській області про призупинення ліцензії на право зберігання пального від 23 березня 2021 року №254/03-20-09-03-17 відповідно до вимог статті 15 Закону №481/95-ВР на підставі наказу від 23 березня 2021 року №966 за несвоєчасну сплату чергового платежу за ліцензію на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки ліцензію ТзОВ «Волиньфур» на право зберігання пального реєстраційний номер 2000497 було призупинено (а.с.14).

Згідно із платіжним дорученням від 18 квітня 2021 року №2767 Товариство сплатило 780,00 грн річної плати за ліцензію на право зберігання пального (а.с.15).

Відповідно до вимог статті 15 Закону №481/95-ВР на підставі розпорядження ГУ ДПС у Волинській області від 11 травня 2021 року №440/03-20-09-03-15 у зв`язку з несплатою чергового платежу за ліцензію протягом 30 днів від моменту призупинення ліцензії на праве зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислово промислової переробки) дію ліцензії ТОВ «Волиньфур» на право зберігання реєстраційний номер 2000497 анульовано (а.с.20).

Вважаючи вказане розпорядження протиправним, Товариство звернулось з позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі пальним визначено Законом України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» від 19.12.1995 №481/95-ВР, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон №481/95-ВР).

Відповідно до положень статті 1 Закону №481/95-ВР ліцензія (спеціальний дозвіл) - документ державного зразка, який засвідчує право суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) на провадження одного із зазначених у цьому Законі видів діяльності протягом визначеного строку.

Статтею 15 Закону №481/95-ВР встановлено, що зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності за наявності ліцензії. Суб`єкти господарювання отримують ліцензії на право зберігання пального на кожне місце зберігання пального. Ліцензії на право зберігання пального видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем розташування місць зберігання пального терміном на п`ять років.

Встановлену річну плату за ліцензії на право зберігання пального у розмірі 780 гривень.

Плата за ліцензії справляється органом, що видає ліцензії, у розмірах, встановлених цим Законом, і зараховується до місцевих бюджетів.

Після видачі/призупинення/анулювання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на зберігання пального податковий орган вносить відповідні відомості до Єдиного реєстру ліцензіатів та місць обігу пального не пізніше наступного робочого дня з дня видачі/призупинення/анулювання відповідної ліцензії.

Дія ліцензії призупиняється у разі несвоєчасної сплати чергового платежу за ліцензію на підставі письмового розпорядження органу, який видав ліцензію, на термін до сплати заборгованості.

Дія ліцензії вважається призупиненою з моменту одержання суб`єктом господарювання (у тому числі іноземним суб`єктом господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) відповідного письмового розпорядження органу, який видав ліцензію, а її дія поновлюється з моменту зарахування відповідного чергового платежу за ліцензію до бюджету.

Ліцензія анулюється шляхом прийняття органом, який видав ліцензію, відповідного письмового розпорядження на підставі несплати чергового платежу за ліцензію протягом 30 календарних днів від моменту призупинення ліцензії.

Ліцензія анулюється та вважається недійсною з моменту одержання суб`єктом господарювання (у тому числі іноземним суб`єктом господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) письмового розпорядження про її анулювання.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що визначені у статті 15 Закону №481/95-ВР заходи щодо зупинення дії ліцензії можуть бути застосовані контролюючим органом до суб`єкта господарювання лише у випадку несвоєчасної сплати ним чергового річного платежу за ліцензію, а заходи щодо анулювання дії такої ліцензії - у випадку несплати ним річної плати за ліцензію протягом 30 календарних днів від моменту призупинення дії ліцензії.

Під несплатою річної плати за ліцензію слід розуміти бездіяльність суб`єкта господарювання, яка полягає у не здійсненні ним своєчасного та в повному обсязі перерахування коштів на відповідний бюджетний рахунок, призначений для вказаного платежу.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що розпорядження ГУ ДПС у Волинській області про призупинення ліцензії на право зберігання пального від 23 березня 2021 року №254/03-20-09-03-17 за несвоєчасну сплату чергового платежу за ліцензію на право зберігання пального Товариство отримало 07.04.2021, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення і не заперечується сторонами. (а.с.37)

Відповідно до платіжного доручення від 18 квітня 2021 року №2767 Товариство сплатило 780,00 грн. річної плати за ліцензію на право зберігання пального, що відображено у Кабінеті платника податків позивача. (а.с.15-16)

Отже, оскільки ліцензію Товариства на право зберігання пального реєстраційний номер 2000497 призупинено на підставі розпорядження ГУ ДПС у Волинській області від 23 березня 2021 року, яке отримано Товариством 07.04.2021, то оплата чергового платежу за ліцензію здійснена протягом 30 календарних днів від моменту призупинення ліцензії, що не спростовано відповідачем належними та достатніми доказами.

Щодо аргументів скаржника про пропуск Товариством строку звернення з позовом до суду, то такі, на переконання суду апеляційної інстанції є безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до підпункту 42.2 статті 42 Податкового кодексу України (далі ПК України) документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

У відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі скаржник зазначає, що розпорядження про анулювання ліцензії на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) №440/03-20-09-03-15 від 11.05.2021 направлено позивачу 12.05.2021 поштовим відправленням №680, однак повідомленням про вручення, яке б дозволило ідентифікувати відправку саме вказаного документа, адресата такого, а також дату отримання відповідного документа, до матеріалів справи не долучено.

Дані про надсилання відповідачем на адресу Товариства зазначеного розпорядження у Електронному кабінеті відсутні, відповідні докази направлення відповідачем суду першої та апеляційної інстанцій не надані.

В свою чергу Товариство вказує на те, що вперше дізналось про наявність такого розпорядження лише 09.12.2021, після отримання акта про результати фактичної перевірки від 09.12.2021, а сам текст розпорядження №440/03-20-09-03-15 від 11.05.2021 отримано 17.12.2021 на адвокатський запит представника Товариства.

Враховуючи, що в адміністративному процесі у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності статтею 77 КАС України покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі, суд апеляційної інстанції вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо не надання відповідачем належних та достатніх доказів на підтвердження отримання позивачем оскаржуваного розпорядження 19.05.2021.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскільки суду надані докази сплати чергового платежу за ліцензію протягом 30 календарних днів від моменту призупинення ліцензії, тому у відповідача були відсутні правові підстави для анулювання виданої позивачу ліцензії, а, отже, оскаржуване розпорядження про анулювання ліцензії на право зберігання пального прийняте відповідачем з порушенням вимог Закону №481/95 ВР, є протиправним та підлягає до скасування.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності прийняття контролюючим органом оскаржуваного розпорядження, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2022 року у справі №140/667/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко