Справа № 120/6935/21-а
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2022-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

08 серпня 2022 р. Справа №120/6935/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 23 квітня 2017 року №85 його виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Вінницького об`єднаного міського військового комісаріату міста Вінниці.

Проте, на день виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 позивачу не було проведено нарахування та виплату індексації грошового забезпечення, а також компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2015-2017 роки, у зв`язку із чим останній звернувся з позовними заявами до суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 05 травня 2020 року у справі №120/757/20-а позов ОСОБА_1 задоволено. Зокрема, зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 - 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23 квітня 2017 року.

Іншим рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року у справі №120/1678/20-а задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 та зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 23 квітня 2017 року.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04 вересня 2020 року у справі №120/1678/20-а скасовано рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року та прийнято нову постанову, якою вимогу зобов`язального характеру викладено у такій редакції: "Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 23 квітня 2017 року з урахуванням базового місяця січень 2008 року."

На виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 травня 2020 року у справі №120/757/20-а військовою частиною НОМЕР_2 28 липня 2020 року виплачено позивачеві грошову компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій в розмірі 5870,97 гривень, а на виконання рішень судів у справі №120/1678/20-а виплачено індексацію грошового забезпечення в розмірі 43648,04 гривень.

З метою отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 23 квітня 2017 року по 09 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до військової частини, проте отримав відмову у такій виплаті.

Позивач вважає, що непроведення своєчасного розрахунку при звільненні порушує його права та інтереси, у зв`язку із чим звернувся з позовною заявою до суду, у якій просить визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 квітня 2017 року по 09 червня 2021 року.

Ухвалою від 12 липня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розгляд її здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою витребувано у військової частини НОМЕР_2 інформацію про середньомісячну заробітну плату ОСОБА_1 за лютий 2017 року та за березень 2017 року.

13 серпня 2021 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та зазначає, що відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, що затверджене казом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Крім того, відповідачем зазначено, що норми Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України є нормами спеціального законодавства, якими не врегульовано порядок відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовців; натомість передбачено невиключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини без його згоди до часу проведення з ним усіх розрахунків. При цьому, відповідач зазначає, що трудові відносини та військова служба мають різну правову природу, а тому норми законодавства про оплату праці не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію трудового законодавства.

Разом із відзивом відповідачем подано витребувану судом інформацію.

Ухвалою суду від 24 січня 2022 року витребувано у військової частини НОМЕР_2 інформацію про суму виплат та їх складові, які були здійсненні ОСОБА_1 станом на день його виключення зі списків особового складу військової частини, а також докази проведення інших виплат ОСОБА_1 (в тому числі і на виконання судових рішень), що мало місце після його виключення зі списків особового складу військової частини (виплати індексації грошового забезпечення, компенсації за додаткову відпустку, тощо).

На виконання згаданої ухвали 15 лютого 2022 року відповідачем подано до суду витребувану інформацію.

Ухвалою суду від 21 березня 2022 року зупинено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 до припинення перебування військової частини НОМЕР_2 у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан.

07 липня 2022 року позивачем подано до суду клопотання про поновлення провадження у справі, за результатами розгляду якого суд ухвалою від 18 липня 2022 року задовольнив таке клопотання та поновив провадження у справі.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив такі обставини.

На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 20 квітня 2017 року №15-РС ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас.

На реалізацію вказаного наказу командиром військової частини НОМЕР_2 23 квітня 2017 року видано наказ №85, яким позивача з 23 квітня 2017 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Проте, на день виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 позивачу не проведено нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а також нарахування та виплату індексації грошового забезпечення, у зв`язку із чим останній звернувся з позовними заявами до суду.

Так, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 05 травня 2020 року у справі №120/757/20-а позов ОСОБА_1 задоволено. Зокрема, зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 - 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23 квітня 2017 року.

Іншим рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року у справі №120/1678/20-а задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 та зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 23 квітня 2017 року.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04 вересня 2020 року у справі №120/1678/20-а скасовано рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року та прийнято нову постанову, якою вимогу зобов`язального характеру викладено у такій редакції: "Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 23 квітня 2017 року з урахуванням базового місяця січень 2008 року."

На виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 травня 2020 року у справі №120/757/20-а військовою частиною НОМЕР_2 28 липня 2020 року виплачено позивачеві грошову компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій в розмірі 5870,97 гривень, а на виконання рішень судів у справі №120/1678/20-а виплачено індексацію грошового забезпечення в розмірі 43648,04 гривень, що підтверджується довідкою військової частини вих. №350/139/11/157/пс від 14 лютого 2022 року.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли, суд зважає на таке.

Статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Відповідно до частин 1 - 4 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Водночас, право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні гарантоване приписами Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України).

При цьому, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 КЗпП України.

Так, у статті 116 КЗпП України йдеться про те, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Водночас, статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відтак, вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

При цьому, частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині 1 статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Таким чином, з огляду на те, що відповідачем остаточний розрахунок з позивачем проведено 07 червня 2021 року, що свідчить про проведення повного розрахунку поза межами строку, визначеного статтею 116 КЗпП України, тому, на переконання суду, на відповідача слід покласти відповідальність, що передбачена статтею 117 КЗпП України.

Така ж правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17.

Разом із тим, визначаючись із розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що належить виплаті позивачеві, суд враховує наступне.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїх рішеннях доходила висновку, згідно із яким з урахуванням конкретних обставин справи, що мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.

Зокрема, у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду вказала на таке: "З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні".

Аналогічний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Судом установлено, що відповідачем при виключенні ОСОБА_1 23 квітня 2017 року із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення не виплачено всіх належних йому сум, адже при розрахунку таких сум відповідачем не було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а також індексацію грошового забезпечення, оскільки такі виплачено на виконання судових рішень лише 28 липня 2020 року та 07 червня 2021 року відповідно.

Відтак, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача слід вираховувати, починаючи з 24 квітня 2017 року (наступного дня після виключення позивача із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) по 07 червня 2021 року включно (день виплати індексації грошового забезпечення).

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (надалі - Порядок).

Абзацом 3 пункту 2 вказаного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 3 Порядку визначено складові, які враховуються при обчисленні середньої заробітної плати. Натомість, у пункті 4 Порядку йдеться про виплати, що не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати.

Особливості обрахунку розміру середньої заробітної плати за останні два місяці роботи наведено у пункті 8 Порядку, згідно із яким нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Довідкою-розрахунком військової частини вих. №350/139/11/569/пс від 06 серпня 2021 року підтверджується те, що у лютому та у березні 2017 року (два останні календарні місяці роботи, що передували виключенню позивача зі списків особового складу військової частини) йому нараховано по 7279,20 гривень за кожен місяць.

З урахуванням приписів пункту 8 Порядку середньоденний розмір заробітної плати позивача становить 246,75 гривень (7279,20 гривень + 7279,20 гривень / 59 календарних днів у лютому 2017 року та у березні 2017 року), а середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні складає 371605,50 гривень (246,75*1506 календарних днів за період з 24 квітня 2017 року по 07 червня 2021 року).

Однак, на переконання суду, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що належить виплаті ОСОБА_1 , у порівнянні із виплаченими сумами грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення в розмірі в загальному розмірі 49519,01 гривень не можна вважати співмірними, оскільки вони значно перевищують суму таких виплат.

Так, на необхідності застосування судом критеріїв зменшення розміру середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні йдеться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у вказаній постанові, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні даного питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 30 жовтня 2019 року у справі №806/2473/18, від 12 серпня 2020 року у справі №400/3151/19, ряду інших.

За приписами частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд зазначає, що істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 49519,01 гривень (сума виплат за судовими рішеннями) / 371605,50 гривень (середній заробіток за весь час затримки розрахунку, що підлягав би виплаті) = 0,133.

Відтак, розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні становить 49423,53 гривень (246,75 гривень (середньоденний розмір заробітної плати позивача) х 0,133 (істотність частки) х 1506 (кількість календарних днів за період з 24 квітня 2017 року по 07 червня 2021 року).

Відтак, з врахуванням принципу справедливості та співмірності позивачеві слід виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 квітня 2017 року по 07 червня 2021 року в розмірі 49423,53 гривень.

При цьому, з метою ефективного захисту прав та інтересів позивача таку суму слід стягнути з військової частини, а не зобов`язувати відповідача її нараховувати та виплачувати.

Водночас, відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 23 квітня 2017 року, а також 08 та 09 червня 2021 року.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно зі статтею 90 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При цьому в силу положень частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що позовні вимоги належить задовольнити частково.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат, пов`язаних з розглядом справи, не встановлено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 134, 139, 241, 245, 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 квітня 2017 року по 07 червня 2021 року включно.

Стягнути з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 квітня 2017 року по 07 червня 2021 року в розмірі 49423 (сорок дев`ять тисяч чотириста двадцять три) гривні 53 копійки.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 )

Відповідач: військова частина НОМЕР_2 (місцезнаходження: АДРЕСА_2; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: НОМЕР_3)

Рішення суду в повному обсязі складено 08.08.2022

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович