Справа № 420/7674/22
Суддя: Корой С.М.
Дата ухвалення: 2022-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7674/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

31.05.2022 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення;

- зобов`язати Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради встановити ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни, та видати посвідчення інваліда війни відповідно до вимог п.2 ч.2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

В обґрунтування позовних вимог позивач, з покликанням на фактичні обстаивни справи, зазначає, що згідно висновку службового розслідування від 24.03.2013 затвердженого начальником Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області по факту отримання тілесних ушкоджень, тілесні ушкодження отримані старшим оперуповноваженим сектору карного розшуку Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області капітаном міліції ОСОБА_1 в період проходження служби в органах внутрішніх справ України при виконанні службових обов`язків. Отже, на думку позивача, з урахуванням правового висновку Верховного Суду у постанові від 18.11.2020 року у справі № 1140/2362/18 існують всі підстави для встановлення ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю війни, оскільки останній проходив службу у Міністерстві внутрішніх справ України, та отримав травму саме під час виконання службових обов`язків.

Ухвалою суду від 06.06.2022 року прийнято до розгляду позовну заяву і відкрито провадження в даній адміністративній справі.

Судом вирішено розглядати справу в порядку, визначеному статтею 262 КАС України.

20.06.2022 року (вх.№19986/22) від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що 26.04.2022 року до управління соціального захисту населення в Київському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради звернувся гр. ОСОБА_1 з питання видачi посвідчення «Особи з інвалідністю внаслідок війни». Його заява та копії наданих документів були розглянуті управлінням та повідомлено заявника про відсутність підстав для видачі йому відповідного посвідчення, враховуючи роз`яснення Міністерства у справах ветеранів України вiд 02.08.2021 року № 7930/02/09.01-21.

У відзиві вказано, що посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни від 06.05.2021 року серія НОМЕР_3ь було видано ОСОБА_1 відповідно до п. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», враховуючи те, що Національна поліція України входить до структури Міністерства внутрішніх справ України. Листом Міністерства у справах ветеранів України від 02.08.2021 року № 7930/02/09.1-21 повідомлено, що до осіб, які проходять службу у поліції, законодавством не передбачено застосування узагальнюючого ПОНЯТТЯ особи рядового і начальницького складу Міністерства внутрішніх справ України. Також повідомлено, що Національна поліція, як центральний орган виконавчої влади, не належить до військових формувань.

Таким чином, як стверджує відповідач, підстави для встановлення поліцейським статусу особи з інвалідністю війни відповідно до пункту 2 частини другої статті 7 Закону відсутні.

Також, у відзиві зазначено, що оскільки під час проходження медогляду тa встановлення інвалідності ОСОБА_1 був поліцейським, то підстав для надання йому посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни згідно з п. 2 ст. 7 Закону немає. Посилання в позовній заяві на п. 1 ст. 7 Закону відповідач вважає безпідставним, тому що ОСОБА_1 не є військовослужбовцем.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позов, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено такі факти та обставини.

ОСОБА_1 з 2004 року проходив службу в органах внутрішніх справ України, а з 2015 року в Національній поліції України.

З 28.02.2021 року ОСОБА_1 , згідно наказу Головного управління Національної поліції в Одеської області від 28.02.2021 року №388 о/с, звільнено зі служби в поліції на підставі п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію» (через хворобу) (а.с.11).

При звільнені зі служби в поліції вислуга років на день звільнення склала: у календарному обчисленні для виплати надбавки за вислугу років - 16 років 05 місяців 09 днів; для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби - 18 років 10 місяців 18 днів; на пільгових умовах (без урахування календарної вислуги) - 03 роки 17 днів; усього для призначення пенсії - 22 роки 03 місяці 17 днів.

Підставою для звільнення визначено: рапорт позивача, подання начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції в Одеській області від 24.02.2021 року та свідоцтво про хворобу № 105/21, видане ВЛК ДУ «ТМО МВС України по Одеській області» 23.02.2021 року.

Як стверджує позивач, під час проходження служби в органах внутрішніх справ України, а саме перебуваючи на посаді старшого оперуповноваженого карного розшуку Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області, капітан міліції ОСОБА_1 отримав 13.03.2013 року отримав тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, перелому кісток носу, забиття грудної клітини зі стійким цефалоічним синдромом в стадії регресу, астеноневролгічного синдрому, забиття та ссадини голови та вищевказане, вказано у позові підтверджується висновком службового розслідування від 24.03.2013 року № 2/1 - 2348, актом Форми Н-1 від 02.02.2021 року, де травми отримані ОСОБА_1 визнані в період проходження служби в органах внутрішніх справ України при виконанні службових обов`язків, свідоцтвом про хворобу від 23.02.2021 року №105/2 Медичної (військово-лікарської) комісії ДУ ТМО МВС України по Одеській області.

На підтвердження вказаних обставин, позивачем надано до суду копію свідоцтва про хворобу від 23.02.2021 року №105/2 Медичної (військово-лікарської) комісії ДУ ТМО МВС України по Одеській області (а.с.9-10).

14.04.2021 року позивач пройшов первинний огляд комісії № 1 Обласної медико-соціальної експертизи, де згідно довідки МСЕК серії 12ААВ №171112 позивачу було становлено ІІ групу інвалідності у зв`язку із травмою, пов`язаною з виконанням службових обов`язків, що відповідно до. 1 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» надає право на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни (а.с.12).

Судом встановлено, що 06 травня 2021 року ОСОБА_1 на підставі п.2 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» управлінням соціального захисту населення в Київському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради було видано посвідчення серії НОМЕР_1 за підписом керівника установи ОСОБА_2, та гербовою печаткою (а.с.14).

У посвідченні вказано, що його пред`явник є особою з iнвалiднiстю 2 групи i має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни.

Строк дії вказаного посвідчення - 06.05.2021 року.

14.04.2022 року ОСОБА_1 пройшов повторний огляд комісії № 1 Обласної медико соціальної експертизи, де згідно довідки до акту огляду МСЕК серії 12ААВ №52497 було становлено ІІ групу інвалідності у зв`язку із травмою, пов`язаною з виконанням службових обов`язків (а.с.17-18).

Як стверджує позивач, вказане відповідно до. 1 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» надає йому право на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

У позові зазначено, що 26.04.2022 року позивач звернувся до Управління соціального захисту населення у Київському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради із заявою про продовження статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи» та видачі нового відповідного посвідчення.

У відповідь на вказану заяву Управлінням соціального захисту населення в Київському районі м.Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради складено листа від 16.05.2022 року № 1416/1308 (а.с.13), в якому зазначено про відсутність підстав для видачі ОСОБА_1 посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

Правою підставою для такого висновку у листі визначено приписи п.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п.1 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114, ст.17 Закону України «Про Національну поліцію».

Фактичною підставою для видання даного листа визначено те, що згідно довiдки МСЕК від 14.04.2022 серiя 12AAB № 524975 позивачу встановлено iнвалiднiсть внаслiдок травми, пов`язаної з виконанням службових обов`язків та що вiдповiдно до свідоцтва про хворобу від 23.02.2021 медичною (військово-лікарською) комісією ДУ «ТМО МВС України по Одеської обл.» позивача, як майора поліції, визнано непридатним до служби в поліції.

Крім того, як на підставу для видання даного листа у ньому вказано, що за інформацією Національної поліції України, наданої Міністерству у справах ветеранів України, щодо належності поліцейських до осіб рядового і начальницького складу МВС та приналежності Національної поліції до військових формувань було зазначено, що законодавством не передбачено застосування до осіб, які проходять службу у поліції, узагальнюючого поняття - особи рядового і начальницького складу, а Національна поліція, як центральний орган виконавчої влади, не належить до військових формувань.

Вважаючи дії Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, що вини між сторонами, суд зазначає.

Згідно зі ст. 4 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Статтею 7 Закону № 3551-XII визначено осіб, які належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни.

Так, відповідно до частини першої статті 7 Закону № 3551-XII, до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

Частиною другою статті 7 Закону № 3551-XIІ передбачено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа:

1) військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами;

2) осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами;

4) осіб, які стали інвалідами внаслідок поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних: у районах бойових дій у період Другої світової війни та від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння у повоєнний період; від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях до 1 грудня 2014 року, а з 1 грудня 2014 року - на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, та в населених пунктах, розташованих на лінії зіткнення, під час проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях;

5) осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок воєнних дій громадянської та Другої світової воєн або стали особами з інвалідністю від зазначених причин у неповнолітньому віці у воєнні та повоєнні роки;

6) військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, а також колишніх бійців винищувальних батальйонів, взводів і загонів захисту народу та інших осіб, які брали безпосередню участь у бойових операціях по ліквідації диверсійно-терористичних груп та інших незаконних формувань на території колишнього Союзу РСР і стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час виконання службових обов`язків у цих батальйонах, взводах і загонах у період з 22 червня 1941 року по 31 грудня 1954 року;

7) учасників бойових дій на території інших держав, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у цих державах;

8) осіб, які брали безпосередню участь у бойових діях під час Другої світової війни, та осіб, які у неповнолітньому віці були призвані чи добровільно вступили до лав Радянської Армії і Військово-Морського Флоту під час військових призовів 1941 - 1945 років і стали особами з інвалідністю внаслідок загального захворювання або захворювання, отриманого під час проходження військової служби чи служби в органах внутрішніх справ, державної безпеки, інших військових формуваннях;

9) осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи;

10) осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранень, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (далі - Революція Гідності), та які звернулися за медичною допомогою у період з 21 листопада 2013 року по 30 квітня 2014 року.

11) військовослужбовців (резервістів, військовозобов`язаних) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовців військових прокуратур, осіб рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейських, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України та стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, а також працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися до забезпечення проведення антитерористичної операції, до забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях і стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах та у період її проведення, під час забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів;

12) осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, за умови, що в подальшому такі добровольчі формування були включені до складу Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Національної гвардії України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів;

13) осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, але в подальшому такі добровольчі формування не були включені до складу Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Національної гвардії України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів, і виконували завдання антитерористичної операції у взаємодії із Збройними Силами України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Національною гвардією України та іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами.

Аналіз вищенаведеної норми Закону свідчить про те, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать, зокрема особи з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, одержаного під час виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) у зв`язку із захистом Батьківщини, перебуванням на фронті або участю в бойових діях у мирний час.

При цьому п.2 ч.2 ст.7 № 3551-XIІ передбачено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа, в тому числі, осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків.

Так, наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що вперше інвалідність позивачу встановлена у через отриманні ним тілесні ушкодження при проходженні служби в Овідіопольському РВ ГУМВС України в Одеській області, в той же час датою встановлення такої інвалідності є 13.04.2021 року, тобто після його звільнення органів Національної поліції.

Тобто наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що позивачу вперше встановлено другу групу інвалідності внаслідок травми, пов`язана з виконанням службових обов`язків.

В той же час, при проходженні позивачем служби в Овідіопольському РВ ГУМВС України в Одеській області інвалідність йому не встановлювалась, натомість вона буда встановлена вже після його звільнення органів Національної поліції.

З вказаного, на думку суду, вбачається, що станом на дату встановленні позивачу інвалідності він не є особою начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ.

Таким чином, суд вважає, що позивач не є особою, яка відповідно до п.2 ч.2 ст.7 № 3551-XIІ відноситься до осіб з інвалідністю внаслідок війни.

Встановлення медичною комісією групи інвалідності з формулюванням "травма пов`язана з виконанням службових обов`язків", не є безперечною підставою для надання позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, оскільки такий статус може бути визначений тільки відповідно до вимог закону.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог позивача необхідно відмовити.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач - Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради (вул.Косовська, 2Д, м.Одеса, 65074, ).

Суддя С.М. Корой

.