Справа № 540/2487/21
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2022-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2022 р.м.ОдесаСправа № 540/2487/21

Головуючий І інстанції Василяка Д.К.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Джабурії О.В., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 року (м.Херсон, дата складання повного тексту судового рішення - 13.10.2021р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання протиправним рішення та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

03.06.2021р. ОСОБА_1 звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Дніпропетровської обласної прокуратури, в якому просив суд:

- визнати протиправним рішення Дніпропетровської обласної прокуратури про відмову йому у виплаті матеріальної шкоди, у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу визначеного за ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що були визнані неконституційними, за період з 01.07.2015р. по 24.09.2019р, яка оформлена листом від 06.04.2021р. за вих.№21-287вих.21;

- стягнути з Держави України в особі Дніпропетровської обласної прокуратури на його користь матеріальну шкоду, у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу визначеного за ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що були визнані неконституційними, за період з 01.07.2015р. по 24.09.2019р. у сумі - 647156,16 грн.;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Дніпропетровської обласної прокуратури на його користь витрати на професійну правничу допомогу у сумі - 15000 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він з 2015р. працював на різних посадах в органах прокуратури, а 30.12.2020р. звільнений із посади прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №2. Разом із тим, відповідачем на момент звільнення не було проведено повного розрахунку, а саме не було виплачена заробітна плата, яка гарантована ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» у загальному розмірі - 647156,16 грн. Позивач стверджує, що діями та рішенням Держави України (в особі Дніпропетровської обласної прокуратури) порушено його право власності (правомірні очікування на отримання заробітної плати у повному розмірі не були реалізовані), чим завдано майнову шкоду актом, що був визнаний неконституційним.

Представник відповідача надав до суду першої інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 року (ухваленим у відкритому судовому засіданні) позов ОСОБА_1 - задоволено повністю. Визнано протиправними рішення відповідача про відмову позивачу у виплаті матеріальної шкоди, у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу визначеного за ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що були визнані неконституційними, за період з 01.07.2015р. по 24.09.2019р., яка оформлена листом від 06.04.2021р. за вих.№21-287вих.21. Стягнуто з Держави України в особі Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу визначеного за ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01.07.2015р. по 24.09.2019р. у сумі - 647156,16 грн. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Дніпропетровської обласної прокуратури на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі - 3000 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду 1-ї інстанції від 05.10.2021р., відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 05.10.2021р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

20.12.2021р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.12.2021р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Виконання рішення суду 1-ї інстанції від 05.10.2021р. у справі №540/2487/21 зупинене до набрання законної сили рішенням за результатами розгляду цієї апеляційної скарги.

Позивач, належним чином повідомлений про розгляд даної справи, правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом 2-ї інстанції можуть бути розглянуті в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, виступи сторін, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 , згідно з записів у трудовій книжці від 18.03.2015р. серії НОМЕР_1 , працював в органах прокуратури України з 18.03.2015р. по 30.12.2020р., а з 06.12.2018р. - на посаді прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №2.

31.03.2021р. представник позивача звернувся до Дніпропетровської обласної прокуратури із адвокатським запитом №243 стосовно надання інформації про розмір посадового окладу, який був встановлений та виплачений ОСОБА_1 за час перебування його на посадах прокурора в органах прокуратури за період з 01.07.2015р. по 24.09.2019р. (за кожний місяць окремо). Одночасно, представник позивача подав клопотання №244, у якому просив відповідача здійснити перерахунок розміру посадового окладу ОСОБА_1 та виплатити останньому матеріальну шкоду, завдану положеннями п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційним, за період з 01.07.2015р. по 24.09.2019р.

Відповідач, своїми листами від 06.04.2021р. за №21-287вих.21 та №21-288вих.21 повідомив заявника та направив на його адресу відповідні розрахункові листи за період з 2015р. по 2019р., відповідно до яких, посадовий оклад позивача у спірний період встановлювався: з 01.07.2015р. по 12.10.2015р. на рівні - 1379 грн., з 13.10.2015р. по 08.02.2016р. - 1444 грн., з 09.02.2016р. по 05.09.2017р. - 2048 грн., з 06.09.2017р. по 24.09.2019р. - 5660 грн.

Також, Дніпропетровською обласною прокуратурою було повідомлено й про те, що вона не наділена правом самостійно визначати та встановлювати посадові оклади для працівників, у розмірах інших, аніж ті, які передбачені головним розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури - Генеральною прокуратурою України у кошторисах на відповідні роки. Тобто, оплата праці прокурорів у вказаний період обґрунтовано здійснювалась у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31.05.2012р. за №505, а тому відсутній факт завдання позивачу матеріальної шкоди з боку Дніпропетровської обласної прокуратури.

Не погоджуючись з таким рішенням (діями) відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, з неправомірності спірного рішення Дніпропетровської обласної прокуратури.

Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не може погодитися із наведеними висновками суду першої інстанції та вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні та здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Так, правові засади організації та діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України регулюється Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VIІ.

Як слідує зі змісту приписів ч.1 ст.81 цього Закону №1697-VIІ (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Як передбачено положеннями ч.ч.2,3 ст.81 Закону №1697-VIІ, заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: вислугу років; виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Преміювання ж прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10% посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно:

- з 01.07.2015р. - 10 мінімальних заробітних плат;

- з 01.01.2016р. - 11 мінімальних заробітних плат;

- з 01.01.2017р. - 12 мінімальних заробітних плат.

Відповідно до ч.4 цієї статті, посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.

Також, прокурорам виплачується і щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10%, понад 3 роки - 15%, понад 5 років - 18%, понад 10 років - 20%, понад 15 років - 25%, понад 20 років - 30%, понад 25 років - 40%, понад 30 років - 45%, понад 35 років - 50% посадового окладу.

Разом з тим, власне фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (ч.ч.7,9 Закону №1697-VIІ).

Так, частиною 2 ст.8 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995р. №108/95-ВР визначено, що умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, безпосередньо визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених ч.3 цієї статті, і ч.1 ст.10 цього Закону.

Згідно з нормами ст.13 Закону №108/95-ВР, оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються із бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України у межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються із бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

За змістом ст.23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до п.9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28.12.2014р. №80-VIII і п.11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015р. №928-VIII норми і положення, зокрема, ст.81 Закону №1697-VIІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та бюджету Фонду соціального страхування України.

Також, Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014р. №79-VIII розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України доповнено п.26, згідно з яким, зокрема, ст.81 Закону від 14.10.2014р. №1697-VIІ застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи із наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Тобто, Закон України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014р. №79-VIII, Закон України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28.12.2014р. №80-VIII і Закон України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015р. №928-VIII були прийняті пізніше Закону №1697-VII, а тому у спірний період норми і положення Закону №1697-VII стосовно заробітної плати прокурора застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не ст.81 цього Закону.

Схема ж посадових окладів працівників органів прокуратури була затверджена постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31.05.2012р. №505.

Згідно з п.п.2,6 Постанови КМУ №505, було надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів та інші виплати. Видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури.

Оскільки зміни до Постанови №505, зокрема, відносно розмірів окладів працівників органів прокуратури не вносились, а законами про Державний бюджет України на відповідні періоди не було передбачено видатки на реалізацію положень ст.81 Закону за №1697-VIІ, відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати поза межами видатків Державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж було встановлено Кабінетом Міністрів України.

При цьому, аналіз наведених правових норм та обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у іншому розмірі, ніж це передбачено Постановою №505.

До того ж, як зазначено у рішенні Конституційного суду України від 03.10.1997р. у справі №18/183-97, конкретна сфера суспільних відносин не може бути врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за своїм змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Отже, за наявності декількох законів, положення яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у даних відносинах суди повинні застосовувати норми закону із урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та лишається діючою на момент протікання правовідносин.

Наведені висновки з правового регулювання оплати праці прокурора викладені у постановах Верховного Суду від 14.03.2018р. у справі №825/575/16, від 21.03.2018р. у справі №817/548/16, від 27.02.2019р. у справі №809/982/16, від 05.05.2020р. у справі №824/490/16 та інших.

Т.б. правова позиція судів з цього спірного питання є «сталою».

Як уже зазначалося колегією суддів вище, у спірний період посадовий оклад ОСОБА_1 нараховувався не відповідно до положень ч.3 ст.81 Закону №1697-VII, а в порядку та у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Між тим, як загальновідомо, рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020р. №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення п.26 розділу VI Бюджетного кодексу України в частині, яка передбачає, що норми і положення ст.81 Закону №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини зазначеного вище рішення Конституційного Суду України визначено те, що положення п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України в частині, яка передбачає те, що норми та положення ст.81 Закону №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи із наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

У свою чергу, ч.2 ст.152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Зі змісту наведених норм вбачається, що за загальним правилом рішення Конституційного Суду України змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати його ухвалення, якщо інше не встановлено самим рішенням.

Рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі та застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі та виникли до ухвалення рішення Конституційного Суду України, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення.

Отже, рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, та на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас, чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

До того ж, аналогічна правова позиція викладена у постанові Верхового Суду від 28.01.2021р. у справі №560/703/20.

У тексті самого рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020р. №6-р/2020 відсутні положення, які б дозволили зробити висновок про його поширення на правовідносини, які припинилися на момент його ухвалення. Натомість, у резолютивній частині цього рішення чітко вказано про те, що положення п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у відповідній частині втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Також, у рішенні від 30.09.2010р. №20-рп/2010 Конституційний Суд України вказав на те, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їхнього виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення рішення про їхню неконституційність.

Таким чином, дія положень п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020р. №6-р/2020 по справі №1-223/2018(2840/18) втратила чинність саме 26.03.2020р.

За наведених обставин, рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020р. №6-р/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття вказаного рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

З огляду на викладене, зокрема, відсутність у відповідача права на здійснення перерахунку та виплати посадового окладу позивачу самостійно без правого врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків у розмірі, іншому, ніж встановлений Постановою №505, та враховуючи те, що рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020р. № 6-р/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

В обсязі встановлених обставин, висновки суду 1-ї інстанції ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права та не відповідають встановленим обставинам справи.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з положеннями ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок стосовно доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача щодо порушення його прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та суб`єктивній думці останнього.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, за таких обставин та враховуючи, що судом 1-ї інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також в зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове - про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.308,311,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури - задовольнити.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 року - скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити у повному обсязі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 03.08.2022р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: О.В. Джабурія

В.О. Скрипченко