Справа № 120/17169/21-а
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2022-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/17169/21-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Дончик В.В.

Суддя-доповідач - Драчук Т. О.

03 серпня 2022 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Полотнянка Ю.П. Смілянця Е. С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

30 листопада 2021 року позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2022 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо нарахування ОСОБА_1 пенсії за віком із урахуванням показника середньої заробітної плати по Україні за 2014-2016 роки.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області перерахувати та виплачувати ОСОБА_1 з 03.09.2021 пенсію за віком з урахуванням показника середньої заробітної плати по Україні за 2018-2020 роки.

В іншій частині позовних вимог відмовлено

Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 908 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Так, в обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» дає позивачу право на отримання грошової допомоги у розмірі 10-ти місячних пенсій у разі неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV будь-якого іншого виду пенсії.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 в період з 17.12.2014 по 21.12.2014 отримувала пенсію за вислугу років, оскільки згідно долученої до матеріалів апеляційної скарги виписки за картковим рахунком позивача, за період з 25.12.2014 по 30.04.2015 будь-яких коштів, спрямованих на виплату пенсії, остання не отримувала.

Отже, враховуючи вказане, а також факт неотримання позивачем сум пенсії з моменту подання заяви про отримання пенсії за вислугу років в 2014 році, на думку апелянта наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та задоволення позову в даній частині.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, згідно відомостей з трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 звільнена з посади вчителя хімії за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до наказу по закладу загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №12 Вінницької міської ради від 09.04.2012 №56.

В подальшому, позивач перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області та з 17.12.2014 року по 21.12.2014 року отримувала пенсію за вислугу років, як працівник освіти, обчислену відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Згідно Наказу Департаменту освіти Вінницької міської ради №1380-к від 19.12.2014 року ОСОБА_1 з 22.12.2014 року призначено на посаду вчителя хімії у заклад "Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №12 Вінницької міської ради".

03.09.2021 року позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"

Відповідно до рішення Головного управління ПФУ у Вінницькій області №74 від 09.09.2021 року, з 03.09.2021 року ОСОБА_1 переведено на пенсію за віком.

При цьому, судом встановлено, що при перерахунку пенсії та переході з пенсії за вислугу років на пенсію за віком позивачу застосовано показники середньої заробітної плати по Україні за 2014-2016 роки.

13.10.2021 року позивач звернулась до відповідача із заявою про перерахунок пенсії та застосування показника середньої заробітної плати в України, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року призначення пенсії за віком (2018, 2019, 2020 рік), однак відповідач відмовив у здійсненні такого перерахунку.

Крім того, ОСОБА_1 відмовлено у призначенні та виплаті грошової допомоги, передбаченої п.7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", оскільки вона отримувала пенсію за вислугу років.

Позивач, не погоджуючись з діями відповідача щодо нарахування пенсії за віком із урахуванням показника середньої заробітної плати по Україні за 2014-2016 роки та відмові у призначенні та виплаті грошової допомоги, передбаченої п.7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", звернулась з цим позовом до суду.

Частково задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при призначенні позивачу пенсії за віком на підставі Закону № 1058-IV неправомірно застосовано показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2014-2016 роки, оскільки за призначенням пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" позивач звернулась 03.09.2021 року, а тому відповідач мав призначити пенсію, виходячи з середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2018, 2019 та 2020 роки, що є підставою для задоволення позовних вимог в цій частині та зобов`язання відповідача провести перерахунок призначеної позивачу пенсії за віком із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2018-2020 роки.

Щодо вимоги позивача про визнання протиправними дій та зобов`язання призначити та виплатити грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, відповідно до п.7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", суд першої інстанції прийшов до висновку, що до призначення пенсії за віком ОСОБА_1 призначалась пенсія за вислугу років, що позбавляє її права на отримання грошової допомоги на підставі пункту 7-1 розділу Прикінцевих положень Закону №1058-ІV, у зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог в даній частині відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині задоволення позовних вимог, в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п. 13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20 травня 2013 року №7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Так, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 7-1 розділу Прикінцевих положень Закону №1058-IV особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону №1788-XII, і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення. Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 5 Порядку обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1191, грошова допомога надається особам, яким починаючи з 01 жовтня 2011 року призначається пенсія за віком відповідно до Закону №1058-IV та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону №1788-XII, і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з: 1) наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних визначених законодавством посадах; 2) вихід на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, а також 3) неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV будь-якого іншого виду пенсії.

При цьому, умовою наявності права на отримання вказаної грошової допомоги є не відсутність факту отримання особою будь-якого іншого виду пенсії на момент виходу на пенсію за віком, а відсутність такого факту до моменту виходу на цю пенсію, тобто в будь-який момент до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Також, законодавство не ставить право особи на отримання такої допомоги в залежність від розміру або тривалості отримання нею пенсії та часу її призначення, якщо такі обставини мали місце до виходу на пенсію за віком.

Отримання вказаної грошової допомоги визначене законодавцем, як заохочувальний захід щодо осіб, які, отримавши право на призначення пенсії, виявили бажання працювати та одержувати пенсію з більш пізнього віку, тобто фактично відтермінували реалізацію права виходу на пенсію.

Вказані висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 22.02.2018 у справі №310/3774/17, від 27.11.2018 у справі № 328/1619/17(2-а/328/80/17), від 11.07.2019 у справі №350/294/16-а та від 02.03.2020 у справі №175/4084/16-а(2-а/175/86/16).

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні вимоги про зобов`язання відповідача призначити та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки згідно долученої до матеріалів справи відповіді АТ «Укрсиббанк» на адвокатський запит №21/61-1/08 від 28.04.2022, інформація про зарахування коштів на рахунок клієнта банку ОСОБА_1 за період з 17.12.2014 по 25.02.2015.

Визначаючись щодо вказаних доводів апелянта, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 17.12.2014 позивач звернулась до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці з заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", що підтверджується відповідною заявою (а.с. 77) та протоколом №15640 від 20.12.2014 (а.с.76).

Також, відповідачем до матеріалів справи долучено копію виплатного протоколу від 25.02.2015 (а.с. 78 зворотній бік) та талон до разового доручення №187 на суму 319,25 коп., з якого вбачається проставлення підпису 25.02.2015 на розписці з одержання (а.с. 78).

Колегія суддів звертає увагу, що особовий рахунок ( НОМЕР_2 ), вказаний в протоколі №15640 від 20.12.2014, відповідає номеру особового рахунку ОСОБА_1 , зазначеного на копії виплатного протоколу від 25.02.2015 та талону до разового доручення №187, враховуючи низьку якість вказаних документів.

Отже, встановлені обставини справи свідчать про те, що позивачу до призначення пенсії за віком вже призначалася та нараховувалася пенсія за вислугу років.

Крім того, досліджуючи заяву про призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 від 17.12.2014, судом встановлено, що позивач просила здійснювати виплату пенсії через АТ «Укрсиббанк», однак, номер відповідного рахунку не зазначено. Також, як вбачається з розписки повідомлення, зокрема, з розділу документів, яких недостатньо для призначення пенсії, позивачем не надано «заяву на банк».

Тобто, суд приходить до висновку, що позивачем при зверненні до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці з заявою про призначення пенсії, не надано відповідних реквізитів про спрямування пенсійних виплат на картковий рахунок ОСОБА_1 , а тому відповідна виплата здійснювалась засобами поштового зв`язку, що підтверджується долученими відповідачем до суду першої інстанції матеріалами пенсійної справи.

При цьому, доказів, які б свідчили про надання позивачем відповідних реквізитів до пенсійного органу для отримання пенсії, матеріали справи не містять.

Отже, враховуючи вказане, колегія суддів приходить до висновку, що позивачу з 17.12.2014 призначалась та виплачувалась пенсія за вислугу років, виплата якої була припинена у зв`язку із працевлаштуванням за спеціальністю, про що свідчить відповідний запис в трудовій книжці ОСОБА_1 згідно наказу Департаменту освіти Вінницької міської ради від 19.12.2014 №1380К. (а.с. 15).

Таким чином, враховуючи вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо відмови в задоволенні позовних вимог в оскаржуваній частині судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Полотнянко Ю.П. Смілянець Е. С.