Справа № 160/7000/22
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2022-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 липня 2022 року Справа № 160/7000/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М.
розглянувши у спрощеному провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_4 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
16 травня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до військової частини НОМЕР_4, в якій просить:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_4 (Код НОМЕР_5; АДРЕСА_2) щодо не проведення ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) нарахування та виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку по цій справі однією сумою;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_4 (Код НОМЕР_5; АДРЕСА_2) провести нарахування та виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку по цій справі однією сумою за період з 06.06.2020 року по 21.02.2022 року ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 );
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_4 (Код НОМЕР_5; АДРЕСА_2) щодо не проведення ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів на суму заборгованості частини недоотриманої виплати грошового забезпечення з 06.06.2020 року по 21.02.2022 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_4 (Код НОМЕР_5; АДРЕСА_2) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) компенсації втрати частини доходів на суму заборгованості частини недоотриманої виплати грошового забезпечення з 06.06.2020 року по 21.02.2022 року однією сумою;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_4 (Код НОМЕР_5; АДРЕСА_2) скласти та подати нову довідку про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення для обчислення пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 );
- зобов`язати військову частину НОМЕР_4 (Код НОМЕР_5; АДРЕСА_2) скласти та подати новий грошовий атестат для обчислення пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ).
В обґрунтування позову позивач зазначив, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 червня 2021 року у справі № 160/6144/21 відповідачем було нараховано та сплачено на картковий рахунок позивача НОМЕР_2 грн.15 коп, Кошти були зараховані 21.02.2022 року.
23.02.2022 року ОСОБА_1 звернувся до командира військової частини НОМЕР_4 з заявою щодо проведення нарахування та виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (21.02.2022 р.), проведення нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів на суму заборгованості частини недоотриманої виплати грошового забезпечення з 29.01.2020 року, складання та надання нового грошового атестата та довідки про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення для обчислення пенсії з урахуванням проведених нарахувань та виплат.
Проте, 16.05.2021 року відповідач своїм листом за вих. №671 від 10.05.2022 р. повідомив, що нарахування та виплату середнього заробітку, компенсації втрати частини доходів, складання грошового атестату та довідки про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення для обчислення пенсії, неможливо, оскільки рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 червня 2021 року у справі № 160/6144/21 було відмовлено у задоволення цих позовних вимог.
Позивач вважає, що у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при його звільненні він має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку, що передбачено положеннями ст.ст.116,117 КЗпП України, а також на нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів на суму заборгованості частини недоотриманої виплати грошового забезпечення.
Крім того, вказує, що неправильне обрахування посадового окладу та окладу за військовим званням призвело до визначення помилкових показників, які було вказано в грошовому атестаті та довідці про додаткові види грошового забезпечення. Вказані документи були виготовлені відповідачем для призначення пенсії відповідача.
Тому позивач вважає, що відповідач повинен виготовити новий атестат та довідку про додаткові види грошового забезпечення для обчислення позивачу пенсії.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 травня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
21 червня 2022 року засобами поштового зв`язку до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити позивачу у задоволенні позову.
Вказує, що Порядок проведення розрахунків при звільненні з військової служби регулюється Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Однак, положення цього Закону не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи щодо виплати середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.
Частиною 2 статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен платити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на корить працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
За такого правового врегулювання, передбачений ч. 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця, щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.
При цьому стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.
Така позиція узгоджується із судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно до ч. 2 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України.
Зокрема, рішенням Європейського Суду з прав людини у справ: "Меньшакова проти України" від 08 квітня 2010 року передбачено, ще компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статті 116, 117 КЗпП Україні більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальним] нормами трудового права.
Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.
Отже, відповідач вважає, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні ч. 1 статті 117 КЗпП України є безпідставним.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 проходив службу у військовій частині НОМЕР_4 до 05.06.2020 року.
Наказом командира військової частини НОМЕР_4 (по особовому складу) №19-РС від 3 червня 2020 року старшого прапорщика ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас за підп. "а" п. 2 ч.5 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (у зв`язку з закінченням строку контракту).
Наказом командира військової частини НОМЕР_4 від 05.06.2020 року № 123 позивача з 05.06.2020 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, а також направлено для зарахування на військовий облік до Новомосковського ОМТЦК та СП Дніпропетровської області.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 червня 2021 року у справі № 160/6144/21, зокрема, зобов`язано військову частину НОМЕР_4 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення з 29.01.2020 р. по 05.06.2021 р. із використанням показників прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2020 р. за статтею 7 Закону України від 14.11.2019р. №294-IX "Про Державний бюджет України на 2020 рік", станом на 01.01.2021 р. за статтею 7 Закону України від 15.12.2020 р. №1082-IX "Про Державний бюджет України на 2021 рік" з урахуванням раніше виплачених сум.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2022 року у справі № 160/6144/21 апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_4 залишено без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 червня 2021 року у справі № 160/6144/21 - без змін.

Остаточний фактичний розрахунок з позивачем був здійснений військовою частиною НОМЕР_4 21.02.2022 року, що підтверджується платіжним доручення від 18.02.2022 р. за №109 та витягом з карткового рахунку позивача.

Позивач вважає, що у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при його звільненні він має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку, що передбачено положеннями ст.ст.116,117 КЗпП України, а також на нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів на суму заборгованості частини недоотриманої виплати грошового забезпечення, у зв`язку із чим останній звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою.

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ч.1 ст.2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язана із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання праці військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх трудових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Так, ч.ч.1-4 ст.9 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Визначення поняття особливого періоду наведене в Законах України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21 жовтня 1993 року №3543-ХІІ та ";Про оборону України" від 6 грудня 1991 року № 1932-ХІІ.

У відповідності до ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" під особливим періодом розуміють період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону України "Про оборону України" визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно пункту 1-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 № 491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення". Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

В силу пункту 5 Порядку № 1078 у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

Відповідно до підпункту 2 пункту 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Отже, індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним із способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, тому держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань, шляхом не виділення на дані цілі бюджетних асигнувань, без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів.

Судом встановлено, що остаточний фактичний розрахунок з позивачем був здійснений військовою частиною НОМЕР_4 21.02.2022 року, що підтверджується платіжним доручення від 18.02.2022 р. за №109 та витягом з карткового рахунку позивача.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання Військової частину НОМЕР_4 провести нарахування та виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку по цій справі однією сумою за період з 06.06.2020 року по 21.02.2022 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

При цьому за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в своїх рішеннях, зокрема, у справах №806/2164/16 (постанова від 30.01.2019 року), №814/2563/16 (постанова від 12.12.2018 року) неодноразово висловлював позицію, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому загальні норми можуть застосовуватися субсидіарно, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.

Можливість субсидіарного застосування загальних правових норм до відносин публічної служби, як правило, закріплена у спеціальному законі, що регулює такий вид публічної служби. Подібна законодавча техніка спрямована на усунення прогалин у правовому регулюванні.

Таким чином, у даному випадку пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Вказана позиція також викладена Верховним Судом у постанові від 25.04.2018 року у справі №823/64/16.

У даному випадку суд звертає увагу, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні позивача не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Враховуючи те, що станом на день звільнення позивача спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військових, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд вважає можливим застосувати норми статей 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення працівника з військової служби.

Аналогічну правову позицію зазначив Верховний Суд у постанові від 19 квітня 2018 року по справі №806/1183/16.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15) дійшов до висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, що викладена в справі 6-144ц13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Судом встановлено, що Наказом командира військової частини НОМЕР_4 (по особовому складу) №19-РС від 3 червня 2020 року старшого прапорщика ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас за підп. "а" п. 2 ч.5 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (у зв`язку з закінченням строку контракту).

Наказом командира військової частини НОМЕР_4 від 05.06.2020 року № 123 позивача з 05.06.2020 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, однак остаточний розрахунок з позивачем не відбувся.

Таким чином, відповідач допустив протиправні дії щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 червня 2020 року по 21 лютого 2022 року включно, чим порушив права позивача.

Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що положення статей 116, 117 КЗпП України підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Однак, суму виплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд вважає не співмірною та непропорційною із сумою, яка була виплачена позивачу відповідачем у розмірі 95545,15 грн. відповідно до платіжного доручення від 18.02.2022 р. №109 та витягу з карткового рахунку позивача.

В пункті 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Вирішуючи вимогу позивача про стягнення з військової частини середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд враховує висновки Верховного Суду України, що висловлені у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16, висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-1113с16.

У пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц зафіксовано, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

В постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 (провадження №К/9901/5696/20) Верховний Суд застосовує критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, пропорційно загальному розміру належних позивачеві при звільненні виплат.

Виходячи з наведеного, оскільки належні позивачу виплати у розмірі 95545,15 грн. було виплачено, що документально підтверджується платіжним доручення від 18.02.2022 р. №109 та витягом з карткового рахунку позивача, відтак, суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування середнього заробітку та стягнути компенсацію за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі виплаченої суми, а саме - 95545,15 грн.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу компенсації втрати частини доходів на суму заборгованості частини недоотриманої виплати грошового забезпечення з 06.06.2020 року по 21.02.2022 року однією сумою, суд зазначає наступне.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 № 2050-ІІІ (далі Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок).

Згідно із статтями 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Зі змісту вказаних норм слідує, що їх дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Пункти 1, 2 Порядку відтворюють положення Закону № 2050-ІІІ і лише конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

У пункті 4 Порядку закріплено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першочерговості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи був виплачений нарахований дохід, та чи виплачений він із порушенням строків, чи нараховувався і виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у ст. 3 Закону № 2050-ІІІ та п. 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток "нарахованого, але не виплаченого грошового доходу" за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Отже, основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 55 Закону №2262-XII, ст. 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). Водночас компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Таким чином, зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень ст. 1-3 Закону № 2050-ІІІ, окремих положень Порядку дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Згідно з пунктом 2 Порядку № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Аналіз наведених положень дає підстави вважати, що основною умовою для виплати громадянину, передбаченої статтею 2 Закону № 2050-Ш та Порядком, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії).

При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу не відповідає ознакам платежу, що має разовий характер, оскільки зумовлена порушенням строків сплати відповідачем грошового забезпечення, що носило триваючий характер. У зв`язку з цим виплата компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 18 листопада 2014 року у справі № 21-518а 14, від 11 липня 2017 року у справі № 21-2003а16, Верховним Судом у постановах від 06 лютого 2018 року у справі № Ј81/423/15-а, від 20 лютого 2018 року у справі № 522/5664/17, від 21 червня 2018 року у справі № 523/1124/17, від 03 липня 2018 року у справі № 521/940/17, від 05 жовтня 2018 року у справі №127/829/17, від 12.02.2019 у справі № 814/1428/18 та від 10.04.2019 № 686/13725/17.

З огляду на викладене, а також беручи до уваги ту обставину, що з 29.01.2020 року по 05.06.2020 року відповідач вчиняв протиправні дії, виплачуючи позивачу занижений розмір посадового окладу та окладу за військовим званням, а відтак існує заборгованість з їх виплатам, в т.ч. з порушенням строків такої виплати, з метою ефективного захисту прав (відновлення) порушеного права, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів з виплати грошового забезпечення, станом на дату виплати заборгованості у відповідному місяці.

Крім того, у зв`язку з неправильним обрахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, що призвело до визначення помилкових показників, які було вказано в грошовому атестаті та довідці про додаткові види грошового забезпечення позивача, суд також вважає за необхідне зобов`язати військову частину НОМЕР_4 скласти та подати нову довідку про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення для обчислення пенсії позивачу, а також скласти та подати новий грошовий атестат для обчислення пенсії ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", як учасник бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_3 від 04 жовтня 2018 року), у зв`язку із чим розподіл судових витрат судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст.241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_4 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_4 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_5) щодо не здійснення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) нарахування та виплати середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку по день фактичного розрахунку при звільненні з 06.06.2020 року по 21.02.2022 року.

Стягнути з військової частини НОМЕР_4 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_5) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в розмірі 95545,15 грн. (дев`яносто п`ять тисяч п`ятсот сорок п`ять гривень п`ятнадцять копійок).

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_4 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_5) щодо не здійснення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів на суму заборгованості частини недоотриманої виплати грошового забезпечення з 06.06.2020 року по 21.02.2022 року

Зобов`язати військову частину НОМЕР_4 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_5) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсації втрати частини доходів на суму заборгованості частини недоотриманої виплати грошового забезпечення з 06.06.2020 року по 21.02.2022 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_4 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_5) скласти та подати нову довідку про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення для обчислення пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Зобов`язати військову частину НОМЕР_4 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_5) скласти та подати новий грошовий атестат для обчислення пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України, до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.М. Олійник