Справа № 200/17538/21
Суддя: Олішевська В.В.
Дата ухвалення: 2022-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2022 року Справа№200/17538/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Олішевської В.В., розглянувши в загальному провадженні в письмовому порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1

до відповідача 1: Донецького апеляційного суду

до відповідача2: Державної судової адміністрації України

за участю третьої особи: Головне управління Державної казначейської служби в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Донецького апеляційного суду, Державної судової адміністрації України, за участю третьої особи Головне управління Державної казначейської служби в Донецькій області про визнання протиправними дії Донецького апеляційного суду щодо нарахування та виплати судді Донецького апеляційного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року із застосуванням щомісячного обмеження нарахування у сумі 47320 грн., стягнення з Донецького апеляційного суду на користь ОСОБА_1 недоплачену за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року суддівську винагороду в сумі 202336,27 грн., з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, звернути до негайного виконання рішення суду в частині виплати суддівської винагороди за один місяць.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до Указу Президента України від 11.11.2003 року № 1286/2003 була призначена на посаду судді Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області безстроково. Постановою Верховної Ради України від 23.12.2010 року № 2869-VІ обрана суддею Апеляційного суду Донецької області, указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 року переведена на посаду судді Донецького апеляційного суду. 29.12.2020 року рішенням Вищої ради правосуддя № 3683/о/15-20 позивач була звільнена з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку та за наказом голови Донецького апеляційного суду № 1/к/г від 05.01.2021 року її було відраховано зі штату Донецького апеляційного суду у зв`язку з відставкою з 05.01.2021 року.

Позивач зазначає, що станом на 31.03.2020 року їй нараховувалась суддівська винагорода, виходячи з 50 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб та надбавка за вислугу років 40% від посадового окладу, а саме посадовий оклад 115610 грн., надбавка за вислугу років 46244 грн., усього 161854 грн.

Позивач вказувала на те, що 12.03.2020 року набрала чинності постанова КМУ від 11.03.2020 року № 211 «Про поширення на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12.03.2020 року на усій території України установлено карантин. 18.04.2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29 відповідно до якої установлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань та оплата щорічної відпустки. Позивач наголошує, що за період її роботи га посаді судді Донецького апеляційного суду з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року їй нараховувалась та виплачувалась суддівська винагорода в обмеженому розмірі згідно ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року, а саме 47230 грн. Позивач зазначає, що в період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року відповідач-1 нараховував та виплачував суддівську винагороду в розмірі, що не відповідає розміру установленому Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII. Позивач наголошує, що Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» №553-ІХ від 13.04.2020 не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки ним не вносилися зміни до спеціального закону - Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Крім того, рішенням КСУ від 28.08.2020 №10-р/2020 встановлено невідповідність Конституції України запроваджених згаданим законом обмежень суддівської винагороди.

Позивач зазначає, що відповідач 1 при обмеженні розміру суддівської винагороди позивача за квітень-серпень 2020 року діяло всупереч ст.ст. 19, 130 Конституції України, оскільки виплачувало її у меншому розмірі, ніж це визначено спеціальним законом.

Враховуючи вищевикладені обставини позивач звернувся до суду з даним позовом та просив суд стягнути з відповідача 1 суму безпідставно обмеженої суддівської винагороди в розмірі 202336,27 грн.

Відповідач 1 не погодившись з доводами позивача викладеними у позовній заяві надав відзив, відповідно до якого заперечував проти позову та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Відповідач 1 зазначає, що наказом в.о. голови Донецького апеляційного суду «Про обмеження, що застосовуються при нарахуванні заробітної плати суддям Донецького апеляційного суду» від 27.04.2020 № 207/к зобов`язано відділ планово-фінансової діяльності, обліку та звітності Донецького апеляційного суду здійснювати з 18.04.2020 та на період завершення місяця, в якому скасовуються карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, нарахування заробітної плати суддям Донецького апеляційного суду в розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, установленої на 01.01.2020. При цьому, відповідач керувався положеннями ст. 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік». Крім того, на переконання відповідача 1, у разі задоволення позовних вимог, необхідно стягувати недоотриману суддівську винагороду за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання визначеної суми коштів з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів, головним розпорядником якої є ДСА. З огляду на зазначене просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач 2 надало відзив на адміністративний позов, яким просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначає, що відповідач-2 є головним розпорядником коштів державного бюджету України щодо Донецького апеляційного суду, відповідно відповідач-1 є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня. Саме відповідач-1 нараховує і виплачує позивачу суддівську винагороду. Бюджетні асигнування, передбачені кошторисом на 2020 рік відповідачу-1 на КПКВК 0501020 «Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя», за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» в сумі 126207,9 тис. грн відкриті в повному обсязі. Вважає, що відповідач-1 як розпорядник коштів нижчого рівня не мало правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, установлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону № 553-ІХ). Посилається на те, що рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020 на спірні правовідносини з 18.04.2020 до 28.08.2020 не може вплинути, оскільки правовідносини в цій справі виникли до прийняття цього рішення і воно не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до прийняття цього рішення. Враховуючи викладене просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Третьою особою письмові пояснення, щодо заявленого позову суду не надано.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 10 грудня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовче засідання на 12 січня 2022 року.

12 січня 2022 року розгляд справи відкладено на 09 лютого 2022 року, у зв`язку з перебуванням судді Толстолуцької М.М. у відпустці.

Підготовче засідання призначено на 09 лютого 2022 року.

У підготовче засідання представники сторін не прибули, дослідивши матеріали справи суд вирішив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті в порядку письмового провадження, про що постановив відповідну ухвалу від 09 лютого 2022 року.

У зв`язку з відрахуванням судді Толстолуцької М.М. зі штату Донецького окружного адміністративного суду та згідно розпорядження Донецького окружного адміністративного суду № 170 від 02 червня 2022 року було призначено повторний автоматичний розподіл справ між суддями по справі № 200/17538/21.

Відповідно до повторного автоматичного розподілу справ вказану адміністративну справу передано на розгляд судді Олішевській В.В.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 червня 2022 року справу прийнято до провадження суддею Олішевською В.В., відкласти розгляд справи № 200/17538/21, встановити учасникам справи строк протягом десяти днів з отримання зазначеної ухвали для надання клопотання про розгляд справи без їх участі в порядку письмового провадження або надання клопотання про відкладення розгляду справи до закінчення воєнного стану на території України.

Відповідач 1 через канцелярію суду надав клопотання про розгляд справи без участі представника Донецького апеляційного суду.

Відповідач 2 у відзиві на позовну заяву просив суд розглядати справу без участі представника Державної судової адміністрації України за наявними матеріалами.

Позивач та представник позивача клопотання (заяви) про розгляд справи без їх участі в порядку письмового провадження або про відкладення розгляду справи до закінчення воєнного стану на території Українисуду не надали.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Приписами частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи, що від учасників справи не надійшли клопотання про відкладення розгляду справи до закінчення воєнного стану, суд дійшов висновку розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 (а.с. 7-9).

Указом Президента України від 11.11.2003 року № 1286/2003 «Про призначення суддів» ОСОБА_1 призначено на посаду судді Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області (а.с. 10-11).

Постановою Верховної Ради України від 23.12.2010 року № 2869-VІ «Про обрання суддів» ОСОБА_1 обрану суддею на посаду судді апеляційного суду Донецької області (а.с. 12-13).

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 року переведена на посаду судді Донецького апеляційного суду.

29.12.2020 року рішенням Вищої Ради правосуддя № 3683/о/15-20 ОСОБА_1 було звільнено з посади судді Донецького апеляційного суду, у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Наказом голови суду Донецького апеляційного суду від 05.01.2021 року №» 1/к/г «Про відрахування зі штату суду судді ОСОБА_1 » відраховано суддю ОСОБА_1 зі штату Донецького апеляційного суду 05.01.2021 року, у зв`язку з поданням заяви про відставку (а.с. 14).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 установлено з 12.03.2020 року до 22.05.2020 року на всій території України карантин.

У подальшому дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено на всій території України згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 року №392.

Наказом Донецького апеляційного суду від 27.04.2020 року № 207/к відділу планово-фінансової діяльності, обліку та звітності Донецького апеляційного суду встановлено здійснювати з 18.04.2020 року та на період завершення місяця, у якому відміняється карантин, установлений КМУ з метою запобігання пошириненню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 SARS-CoV-2, нарахування заробітної плати суддям Донецького апеляційного суду у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, установленої на 1 січня 2020 року (а.с. 24).

Наказом Донецького апеляційного суду від 31.08.2020 року № 590/к відділу планово-фінансової діяльності, обліку та звітності Донецького апеляційного суду встановлено скасувати з 28.08.2020 року обмеження нарахування заробітної плати суддям Донецького апеляційного суду, що були встановлені наказом голови суду № 207/к від 27.04.2020 року та здійснювати виплати у повному обсязі, відповідно до ст. 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів України (а.с. 23).

Згідно довідки Донецького апеляційного суду № 3.11-16/189/21 від 24.11.2021 року встановлено, що ОСОБА_1 в період з квітня 2020 року до серпня 2020 року суддівська винагорода нарахована з застосуванням обмежень. Сума обмежень за період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року становить 202336,27 грн. (а.с. 6).

Таким чином, за даними вказаних довідок нарахування відбулося відповідно до статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, тобто з обмеженням нарахування суддівської винагороди.

Вважаючи протиправними дії Донецького апеляційного суду щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року із застуванням обмеження нарахування, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд враховує наступні обставини та приписи законодавства.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 126 Конституції України, незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до частини першої статті 135 Закону «Про судоустрій та статус суддів» №1402-VIII(далі - Закону №1402-VIII), суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною другою статті 135 Закону №1402-VIII, суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Пунктом 2 частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII, встановлено базовий розмір посадового окладу судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 135 Закону №1402-VIII, до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків; більше 5 років - 20 відсотків; більше 10 років - 30 відсотків; більше 15 років - 40 відсотків; більше 20 років - 50 відсотків; більше 25 років - 60 відсотків; більше 30 років - 70 відсотків; більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Відповідно до частини дев`ятої статті 135 Закону №1402-VIII, обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

У рішенні від 08.04.2016 № 4-рп/2016 у справі №1-8/2016, Конституційний Суд України вкотре зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя.

Однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема, надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

У рішенні від 03.06.2013 №3-рп/2013 у справі №1-2/2013, Конституційний Суд України зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.

У рішенні від 04.12.2018 №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність. Така позиція Конституційного Суду України збігається з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

З аналізу вищевказаних положень встановлено, що законодавцем визначено регулювання суддівської винагороди виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів», що узгоджується з приписом частини другої статті 130 Конституції України.

Суд зазначає, що 12 березня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної постанови змін, неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-IX, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29.

Так, статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

Суд зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ.

Зокрема, в рішенні Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020зазначено, що вирішуючи питання щодо конституційності оспорюваних положень Закону № 294, Конституційний Суд України виходить із юридичної позиції, яку він неодноразово висловлював: оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, то цей законне може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абзац восьмий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007).

Крім того, виходячи з того, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України(далі - Кодекс), так само, як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України в Рішенні від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020 дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України (абзац восьмий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).

Враховуючи викладене, Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

В рішенні Конституційного суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 також констатовано, що Конституційний Суд України зазначав, що юридичну визначеність слід розуміти через такі її складові елементи: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування) (абзац п`ятий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 23 січня 2020 року № 1-р/2020). Установлення граничного розміру заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування), передбачене у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України (частини перша, третя статті 29 Закону № 294), є невизначеним щодо дії в часі та не забезпечує передбачуваності застосування цих норм права.

Згідно з частиною першою статті 113 Конституції України, частиною першою статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Тобто, спірними положеннями статті 29 Закону № 294 заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб органів законодавчої та судової влади поставлені в залежність від виконавчої влади.

Також в зазначеному рішенні вказано, що Конституцією України встановлено, що виключно законами України визначається, зокрема, статус суддів (пункт 14 частини першої статті 92); незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України; вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється (частини перша, друга статті 126); держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (перше речення частини першої, частина друга статті 130).

Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу на недопустимість обмеження законом незалежності суддів, зокрема, їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020, від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).

Проаналізувавши зазначені положення законодавства щодо незалежності суддів, Конституційний Суд України дійшов висновку, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).

Отже, обмеження суддівської винагороди є посяганням на гарантії незалежності суддів.

Конституційний Суд України вважає, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України. Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.

Отже, наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір суддівської винагороди, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

Відповідно до частини 1-4 статті 7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку, суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Виходячи з наведених вимог процесуального права та враховуючи те, що ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» в частині суддівської винагороди не відповідає Конституції України та нормам міжнародного права, суд до спірних правовідносин застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-/2020 у справі №1-14/2020(230/20) визнано такими, що не відповідають Конституції України положення:

- частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами;

- абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ.

Зазначені обставини виключаються необхідність звернення до Верховного Суду клопотання щодо внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності статті 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік».

Більш того, суд наголошує на тому, що питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентовано виключно статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що, в свою чергу, виключає можливість до правовідносин стосовно суддівської винагороди застосовувати інші Закони.

Суд наголошує, що обмежуючи розмір суддівської винагороди шляхом внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», всупереч вимогам частини другої статті 130 Конституції України та статті 135 Закону № 1402-VIII, а також юридичній позиції Конституційного Суду щодо незалежності суддів, законодавець зумовив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, серед яких і відповідач у даній справі, виконуючи вимоги Бюджетного кодексу України, вимушені вчиняти дії, що порушують права та гарантії суддів.

Суд зазначає, що питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентовано виключно статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, що в свою чергу виключає можливість застосування інших Законів до правовідносин стосовно суддівської винагороди.

Як свідчать довідки Донецького апеляційного суду від 24.11.2021 року № 3.11-16/189/21, в період дії законодавчо встановленого обмеження Донецький апеляційний суд нараховував ОСОБА_1 заробітну плату з урахуванням обмежень. А також виплата заробітної плати позивачу здійснена у період з квітня по серпень 2020 року у розмірі, визначеному статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, тобто в обмеженому розмірі, про що також зазначено у довідках.

В матеріалах справи наявні видані Донецьким апеляційним судом накази про обмеження, що застосовуються при нарахуванні заробітної плати суддям Донецького апеляційного суду № 207/к від 27.04.2020 року та про скасування обмежень нарахування заробітної плати суддям Донецького апеляційного суду № 590/к від 31.08.2020 року (а.с. 66-67).

Таким чином, суд дійшов висновку, що при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди відповідач-1 мав керуватися виключно Законом України Про судоустрій та статус суддів №1402-VIII, при цьому застосування статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік прямо суперечить статті 130 Конституції України, тому дії Донецького апеляційного суду щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року із застосуванням обмеження, встановленого ст. 29 Закону України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік в силу зазначених вище наказів керівника цього суду про обмеження нарахування заробітної плати суддям Донецького апеляційного суду є протиправними.

Жодних доказів обмежень нарахування суддівської винагороди позивача з боку ДСА України ані позивачем, ані відповідачами до матеріалів справи не надано, тому судом не встановлено вчинених ДСА України певних протиправних дій чи бездіяльності, якими порушено права позивача.

Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь суддівської винагороди за цей період у розмірі 202336,27 грн., то суд вважає їх передчасними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки стягненню підлягають лише ті суми, які нараховані, але не виплачені.

Наразі відповідач не здійснив донарахування суддівської винагороди позивачу за спірний період, але здійснив лише її розрахунок, що не є тотожними поняттями. При цьому нарахування суддівської винагороди суддів Донецького апеляційного суду відноситься до дискреційних повноважень відповідача.

Суд зазначає, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);

- прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної йому протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю (пункт 6);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України.

Зважаючи на встановлені при розгляді справи обставини, суд вважає, що в даному випадку ефективним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року із застосуванням обмеження розміру суддівської винагороди, передбаченого статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, та зобов`язання відповідача провести перерахунок суддівської винагороди та її виплату позивачу за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у відповідності до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» без застосування обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», з урахуванням раніше сплачених сум та з відрахуванням обов`язкових податків та зборів.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі вищевикладеного, суд приходить висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Донецького апеляційного суду, Державної судової адміністрації України, за участю третьої особи Головного управління Державної казначейської служби в Донецькій області в частині визнання протиправними дій Донецького апеляційного суду щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року із застосуванням обмеження розміру суддівської винагороди, передбаченого статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, зобов`язання Донецький апеляційний суд провести перерахунок суддівської винагороди та її виплату позивачу за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у відповідності до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» без застосування обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», з урахуванням раніше сплачених сум та з відрахуванням обов`язкових податків та зборів.

Позивачем в позовній заяві заявлено клопотання про допуск до негайного виконання рішення суду у межах стягнення за один місяць.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Враховуючи викладене, клопотання позивача є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи викладене, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись Конституцією України та Кодексом адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Донецького апеляційного суду, Державної судової адміністрації України, за участю третьої особи Головне управління Державної казначейської служби в Донецькій області про визнання протиправними дії Донецького апеляційного суду щодо нарахування та виплати судді Донецького апеляційного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року із застосуванням щомісячного обмеження нарахування у сумі 47320 грн., стягнення з Донецького апеляційного суду на користь ОСОБА_1 недоплачену за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року суддівську винагороду в сумі 202336,27 грн., з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, звернути до негайного виконання рішення суду в частині виплати суддівської винагороди за один місяць задовольнити частково.

Визнати протиправними дій Донецького апеляційного суду щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року із застосуванням обмеження розміру суддівської винагороди, передбаченого статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік.

Зобов`язати Донецький апеляційний суд провести перерахунок суддівської винагороди та її виплату позивачу за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у відповідності до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» без застосування обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», з урахуванням раніше сплачених сум та з відрахуванням обов`язкових податків та зборів.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати суддівської винагороди у межах суми стягнення за один місяць.

В частині позовних вимог про стягнення з Донецького апеляційного суду на користь ОСОБА_1 недоплачену за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року суддівську винагороду в сумі 202336,27 грн., з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 04 серпня 2022 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В. Олішевська