Справа № 640/18114/19
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2022-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Вівдиченко Т.Р.,

Лічевецького І.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 лютого 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України, в якому просила:

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України здійснити перерахунок місячного грошового забезпечення на момент її звільнення з урахуванням премій;

- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на її користь одноразову грошову допомогу з урахуванням премій, компенсацію за невикористану відпустку, відшкодування за несвоєчасну виплату одноразової грошової допомоги за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Позов обґрунтовано тим, що оскільки її звільнено із органів внутрішніх справ з 05 червня 2019 року, а розрахунок із нею проведено лише 21 червня 2019 року, тому відповідач затримав проведення остаточного розрахунку, відтак повинен сплатити відшкодування за несвоєчасну виплату одноразової грошової допомоги за весь час затримки по день її фактичної виплати.

Водночас, позивач стверджувала, що до її грошового забезпечення, з якого обраховується одноразова грошова допомога при звільнені, відповідачем протиправно не було включено премії, у зв`язку із чим виплата цієї допомоги була проведена у значно меншому розмірі за належний.

Також, позивач зазначала, що при звільненні їй не виплачено грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки за 2018 та 2019 роки.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 лютого 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 відшкодування за несвоєчасну виплату одноразової грошової допомоги за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 1180, 50 грн. В решті позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судом рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскільки позивачку було звільнено з органів внутрішніх справ з 05 червня 2019 року, а Міністерство внутрішніх справ України здійснює видатки лише в межах бюджетних асигнувань, тому виплата 19.06.2019 одноразової грошової допомоги згідно платіжного доручення здійснена у відповідності до вимог чинного законодавства.

До того ж, Положеннями №114 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення працівника з органів внутрішніх справ, а Кодекс законів про працю України не поширюється на спірні правовідносини, тому підстави для задоволення позовних вимог - відсутні.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з наказом № 984о/с від 02 червня 2014 року з 24 квітня 2014 року ОСОБА_1 проходила службу у відділі громадської безпеки Управління транспортної міліції МВС України на посаді старшого інспектора.

У відповідності до наказу МВС України від 10 грудня 2014 року № 2561 о/с відповідно до статті 17 Закону України «Про відпустки» ОСОБА_1 надано оплачувану відпустку у зв язку із вагітністю та пологами з 20 листопада 2014 року по 25 березня 2015 року.

У подальшому, наказом МВС України від 03 квітня 2015 року № 589 о/с ОСОБА_1 надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку з 26 квітня 2015 року по 20 січня 2018 року.

У той же час, Наказом МВС України від 06 листопада 2015 року № 2356 о/с ОСОБА_1 згідно із пунктами 10, 1-1 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовими і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 06 листопада 2015 року звільнено у запас Збройних Сил за п. 64 «з» (у зв`язку із переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (організації).

Вважаючи звільнення протиправним, позивач звернулася до суду із адміністративним позовом до МВС України та Головного управління Національної поліції в м. Києві.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2019 року у справі №826/30/18 скасовано наказ МВС України від 06 листопада 2015 року № 2356 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора відділу громадської безпеки Управління транспортної міліції МВС України з 06 листопада 2015 року.

Як наслідок, наказом МВС України від 24 квітня 2019 року № 383 о/с ОСОБА_1 поновлено на посаді старшого інспектора відділу громадської безпеки Управління транспортної міліції МВС України з 06 листопада 2015 року.

Однак, у відповідності до наказу МВС України від 31 травня 2019 року № 510 о/с ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ за ц. 64 «г» (через скорочення штатів - у зв`язку із відсутністю можливості подальшого використання на службі) зі скороченим терміном попередження на підставі рапорту ОСОБА_1 від 23 травня 2019 року та встановлено, що вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні для виплати надбавки за вислугу років та одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби складає 12 років 10 місяців 29 днів.

Платіжним дорученням №1007 від 19 червня 2019 року на картковий рахунок позивача після утримання податків та зборів перераховано кошти у сімі 14 189, 91 грн, які згідно відмітки Державної казначейської служби України проведено банком 21 червня 2019 року.

04 липня 2019 року листом ОСОБА_1 звернулась до МВС України із вимогою щодо надання їй довідки - розрахунку, за якою здійснено несвоєчасний розрахунок з виплати одноразової грошової допомоги.

У свою чергу, МВС України листом від 26 липня 2019 року №15/4-В-348 позивачу повідомлено, що розмір її одноразової грошової допомоги при звільнення обрахований на підставі зазначеної вислуги років, а також розміру місячного грошового забезпечення на момент звільнення, який складав 2 401 грн. Крім того, повідомлено, що виплата проведена із дотриманням строків, визначених Порядком реєстрації та обліку бюджетних зобов`язань, розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах державної казначейської служби України, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 02 березня 2012 року №309.

Листом від 10 вересня 2019 року позивач повторно звернулась до МВС України, в якому просила здійснити перерахунок грошового забезпечення з урахуванням премії, невикористаної відпустки, а також виплатити компенсацію за несвоєчасно проведений розрахунок.

Своєю чергою, листом від 10 жовтня 2019 року № 15/4-В-479 МВС України повідомило ОСОБА_1 про відсутність правових підстав для задоволення її вимог.

Вважаючи відмову МВС України протиправною, позивач з метою захисту своїх охоронюваних законом прав та інтересів звернулася із даним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки порушення права позивача на остаточний розрахунок припинено його виплатою 19.06.2019, тому розрахунок середнього заробітку за несвоєчасну виплату відповідачем коштів становить 1158, 20 грн.

Однак, оскільки з часу поновлення на роботі та до звільнення з органів внутрішніх справ позивач на службу не виходила, обов`язків не виконувала, керівництвом не приймалось рішення, оформлене наказом щодо преміювання ОСОБА_1 , тому відсутні правові підстави для розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням премії.

Крім того, враховуючи, що позивач у встановленому законом порядку наказ про звільнення від 31 травня 2019 року №510 о/c не оскаржила, тому без внесення відповідних змін до наказу про звільнення, вимога про стягнення з відповідача грошової компенсації за невикористану відпустку є передчасною.

Згідно частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що відпововідачем оскаржується рішення суду лише в частині задоволених позовних вимог, тому в іншій частині судове рішення не переглядається.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, пов`язані з проходженням та звільненням з публічної служби в органах внутрішніх справ, на момент зарахування позивача до органів внутрішніх справ регулювались Законом України «Про міліцію», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 та іншими нормативно- правовими актами, які були чинними.

Відповідно до статті 18 Закону України № 565-ХІІ від 20 грудня 1990 року «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

У подальшому, 02 липня 2015 року Верховною Радою України прийнято Закон України № 580-УПІ «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-УІІІ який опубліковано 06 серпня 2015 року та набрав чинності 07 листопада 2015 року. Відповідно до розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII він набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім:1) пунктів 1, 2, 3 7-13 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

При цьому, відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У силу вимог частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У відповідності до частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Вказане узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16.

Крім того, Верховний Суд України також неодноразово висловлював таку правову позицію. Зокрема, у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15), проаналізувавши вимоги статей 116, 117 КЗпП України, дійшов висновку про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

При цьому, колегія суддів враховує, що положенням спеціального законодавства, a саме нормами Закону України «Про Національну поліцію» чи нормами Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, не врегульовано процедуру виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин окремі положення Кодексу Законів про працю (субсидіарне законодавство).

Вказане свідчить про безпідставність доводів апелянта про неможливість застосування Кодексу законів про працю України до спірних правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що Наказом Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_1 від 31 травня 2019 року №510 о/c звільнено з органів внутрішніх справ з 05 червня 2019 року.

Надалі, 06 червня 2019 року надійшла заява від позивача від 21 травня 2019 року з наданням реквізитів рахунку для перерахування коштів надійшла до канцелярії Департаменту фінансово-облікової політики МВС України.

Однак, фактичний розрахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні відповідачем проведено лише 21 червня 2019 року, тобто із затримкою на 15 днів.

При цьому, позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку, однак цю заяву залишено відповідачем без задоволення.

У даному випадку, непроведення з вини відповідача виплати грошового забезпечення у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи, що позивача було звільнено з 05.06.2019, а остаточний розрахунок із ним проведено лише 19.06.2019, тому відповідачем було порушено приписи частини першої статті 116 КЗпП України.

З огляду на вказане, наявні підстави для застосування відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену статтею 117 КЗпП України, відтак слід зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 06.06.2019 до 21.06.2019 (до дня фактичного розрахунку).

Враховуючи, що кількість днів затримки розрахунку при звільненні в частині індексації грошового забезпечення за цей період становить 15 днів, а середньоденна заробітна плата розрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, з урахуванням даних зазначених в довідці про грошове забезпечення складає 78,70 грн, тому позивачу належить до виплати 1180,50 грн.

При цьому, слід зазначити, що сума 1180,50 грн., компенсації у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є співмірною з сумою, яку позивач не отримав у вигляді виплати одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 14 189,91 грн.

Так, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц, звернуто увагу, що суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, може за певних умов зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Таким чином, оскільки компенсація суми грошового забезпечення є значно більшою порівняно із середнім заробітком за час затримки розрахунку, відтак розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1180,50 грн є співмірним у даному випадку.

Враховуючи, що позивачу під час звільнення зі служби не було виплачено грошове забезпечення у повному обсязі, відтак стягнення відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця.

З огляду на вказане. колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді Т.Р. Вівдиченко

І.О. Лічевецький