Справа № 520/22184/21
Суддя: Мороко А.С.
Дата ухвалення: 2022-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2022 р. № 520/22184/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мороко А.С., розглянувши у порядку спрощеного провадження в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу № 520/22184/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про стягнення середнього заробітку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень, просить суд стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.04.2021 по 06.10.2021 (110 днів) в розмірі 59330,23 грн; стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області витрати на правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що 27.04.2021 року згідно з наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 27.04.2021 року № 232 о/с був звільнений зі служби в поліції за власним бажанням. Відповідно до вказаного наказу стаж служби для виплати одноразової грошової допомоги становить 10 років 09 місяців 04 дні. Останнім робочим днем позивача, відповідно до вищезазначеного наказу, було 30.04.2021 року, проте в останній робочий день остаточний розрахунок з позивачем не було проведено, а саме не виплачена одноразову грошову допомогу. Згідно довідки Акціонерного товариства «Приват Банк» виплата одноразової грошової допомоги при звільнені з позивачем була здійснена 06.10.2021 року в розмірі 26860,16 гривень. Вважає, що відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. На підставі викладеного, просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 16.11.2021 відкрито спрощене провадження по даній справі та запропоновано відповідачеві надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження була надіслана відповідачу, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

01.12.2021 року від представника Головного управління Національної поліції в Харківській області до суду надійшов письмовий відзив на адміністративний позов, згідно з яким останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю з наступних підстав. Чинним законодавством України не встановлено строків виплати одноразової грошової допомоги при звільненні та відсутні приписи щодо обов`язкової сплати вказаної допомоги у день звільнення особи зі служби. Таким чином, ГУНП дотримано права ОСОБА_1 на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, а враховуючи, що він одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби здійснено Національною поліцією України, а не відповідною установою, в даному випадку ГУНП в Харківській області, вважає позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні на підставі норм КЗпП Україні безпідставними. Також представник відповідача звернув увагу суду, що проведення виплати позивачу коштів було проведено у п`ятиденний строк з моменту надходження бюджетних коштів, що не суперечить вимогам чинного законодавства. З огляду на викладене, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог

07.12.2021 року на адресу суду від представника позивача надійшла письмова відповідь на відзив, в якій він повідомляє, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці поліцейських, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум на вказані правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в поліції поширюються норми КЗпП України, а згідно зі ст. 117 КЗпП України підприємство повинне виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати з вини власника саме звільненому працівнику. На підставі викладеного, просить суд задовольнити позовні вимоги.

Положеннями ч.1 ст.257 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Згідно ч.2 ст.257 Кодексу адміністративного судочинства України: за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду.

Відповідно 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України №2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Оскільки на території м. Харкова з 24.02.2022 ведуться активні бойові дії, суд ухвалює рішення по справі за наявності безпечних умов для життя та здоров`я учасників процесу, суддів та працівників суду.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області № 232о/с від 27.04.2021 звільнено зі служби в поліції згідно з п. 7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України "Про національну поліцію" старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 , інспектора реагування патрульної поліції сектору поліцейської діяльності № 1 Чугуївського районного управління поліції ГУНП в Харківській області, з 30.04.2021, з відрахуванням з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року з 01.05.2021 по 31.12.2021 у кількості 23 діб.

Відповідно до вказаного наказу стаж служби для виплати одноразової грошової допомоги становить 10 років 09 місяців 04 дні.

Останнім робочим днем позивача, відповідно до вищезазначеного наказу, було 30.04.2021 року, проте в останній робочий день остаточний розрахунок з позивачем не було проведено, а саме не виплачена одноразову грошову допомогу.

Згідно довідки Акціонерного товариства «Приват Банк» виплата одноразової грошової допомоги при звільнені з позивачем була здійснена 06.10.2021 року в розмірі 26860, 16 гривень

Не погоджуючись з тим, що Головне управління Національної поліції в Харківській області не виплатило середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.04.2021 по 06.10.2021 в розмірі 59330,23 грн, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Щодо вирішення справи по суті, суд зазначає наступне.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII), положеннями статті 94 якого встановлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Відповідно до статті 102 Закону № 580-VIII пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною 1статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розмір виплати грошового забезпечення.

Водночас такі питання врегульовано нормами загального трудового законодавства -КЗпП України.

З системного аналізу зазначених норм трудового законодавства випливає, що умовами застосування статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум. У разі дотримання наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Верховний Суд зазначив, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 117, 237 КЗпП України роз`яснив, що згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З вказаного слідує, що передбачений ч. 1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Підсумовуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, одноразова грошова допомога при звільненні позивачу повинна бути виплачена не пізніше дня звільнення зі служби, а не проведення з вини відповідача виплати одноразової грошової допомоги у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року в справі № 440/4332/18, від 13 лютого 2020 року в справі № 809/698/16, від 06 березня 2020 року в справі № 1240/2162/18, від 27 квітня 2020 року в справі № 812/639/18, від 22 травня 2020 року в справі № 320/1263/19.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Порядку №260, а не КЗпП, оскільки відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

На підставі частини першої статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Оскільки в день звільнення позивача 30.04.2021 року відповідачем не була проведена повна виплата належних позивачу сум, тому на користь позивача слід стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.

Відповідно до наказу від 27.04.2021 року № 232 о/с позивача звільнено з 30.04.2021 року, отже останнім днем служби позивача був 30.04.2021 року.

Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку повинен розраховуватись з 30.04.2021 року по день виплати відповідачем одноразової грошової допомоги при звільненні 06.10.2021 року.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює обчислення середньоденного розміру грошового забезпечення є Порядок № 260, абзацом 8 пункту 8 розділу ІІІ якого, серед іншого, визначено, що одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.

Нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні поліцейським проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні здійснюється з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); премії.

Пунктом 2.27. Інструкції Про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року, прямо вказує, що днем звільнення вважається останній день роботи.

Отже, день звільнення позивача є останнім робочим днем.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.12.2019 року у справі №428/8276/16-а.

Згідно наказу від 27.04.2021 року № 232 о/с, останнім днем роботи позивача є 30.04.2021 року.

Період затримки становить 160 календарних днів з 30.04.2021 року по 06.10.2021 року включно.

Відповідно до вимог нормативно-правових актів середньоденне грошове забезпечення обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, якими в спірних правовідносинах є лютий 2021 року та березень 2021 року.

Згідно з довідкою ГУНП в Харківській області від 26.11.2021 року середньоденне грошове забезпечення складає 367, 64 грн.

Суд не приймає до уваги посилання позивача у позовній заяві на те, що середньоденне грошове забезпечення позивача складало 559,45 грн., оскільки вказане суперечать даним вищезазначеної довідки ГУНП в Харківській області від 26.11.2021 року.

Інших доказів на підтвердження вказаної позивачем суми середньоденного грошового забезпечення позивачем до суду не надано.

Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку становить: 58822, 40 грн. (367, 64 грн. х 160 календарних днів).

Однак, поряд з цим суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 року у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Так, відповідачем при звільненні позивача не виплачена сума одноразової грошової допомоги в розмірі 26860,16 грн.

Отже, враховуючи, що середній заробіток за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, становить 58822, 40 грн., яка виникла за 160 днів за період з 30.04.2021 року по 06.10.2021 року і є більшою, ніж неотримана сума одноразової грошової допомоги при звільненні, суд прийшов до висновку про застосування до даних правовідносин принципу співмірності.

Так, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 26860, 16 грн./ 58822, 40 грн грн. (сума одноразової грошової допомоги при звільненні/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,46.

Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 367,64 грн. (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 0,46 (істотність частки) х 160 (календарних днів затримки розрахунку) = 27058, 30 гривень.

Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд прийшов до висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 27058, 30 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Таким чином, підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням пропорційного розрахунку від розміру усіх належних звільненому працівникові сум, в розмірі 27058, 30 грн.

Щодо позиції відповідача у відзиві на позов стосовно того, що ГУНП в Харківській області було проведено виплату позивачу грошових коштів саме після їх надходження з бюджету Національної поліції, то суд зазначає наступне.

При цьому, із змісту роз`яснень, наведених у п. 20 постанові Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», слідує, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини.

Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності, а відтак вказану позицію відповідача суд вважає безпідставною та необґрунтованою.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Проте, під час розгляду справи, відповідачем не доведено правомірності в частині не проведення повного розрахунку з позивачем під час звільнення.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо заяви позивача про стягнення на його користь витрат на правову допомогу, то суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 134 КАС України).

Згідно із ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно із п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 р. № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Таким чином, до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження витрат з оплати правової допомоги подано наступні документи:

- договір № 1108/21/С від 11.08.2021 року, укладений між адвокатом Леонідом Тамазликаром та ОСОБА_1 ;

- додаткову угоду № 2 від 27.10.2021 року;

- акт приймання передачі наданої правової допомоги № 02/11-2021 від 02.11.2021 року.

Згідно умов додаткової № 2 від 27.10.2021 року, вартість правової допомоги у даній справі у розмірі 10000,00 грн. стягується на користь Бюро протягом 10 днів з моменту проголошення рішення по справі.

Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено частково, з огляду на необхідність врахування співмірності розміру витрат на правничу допомогу із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг, а також ціною позову та (або) значенням справи для сторони, то суд приходить до висновку про стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 5000, 00 грн.

Окрім того, суд вважає необґрунтованим посилання представника відповідача у відзиві на позов на обставини того, що в матеріалах справи відсутні докази ведення адвокатом Книги обліку доходів та витрат, оскільки предметом спірних правовідносин є фактичне понесення витрат на правову допомогу та їх відшкодування відповідною стороною у справі. Облік отриманих доходів адвокатом та в подальшому його оподаткування не є предметом спору.

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Харківській області (місцезнаходження: вул. Жон Мироносиць, буд. 5, м. Харків, 61002, ідентифікаційний код - 40108599) про стягнення середнього заробітку задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області (вулиця Жон Мироносиць, 5, Харків, Харківська область, 61000, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (адреса : АДРЕСА_2 , код НОМЕР_1 ) суму середнього заробітку за весь період затримки невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні, з 30.04.2021 року по 06.10.2021 року у розмірі 27058, 30 (двадцять сім тисяч п`ятдесят вісім) грн. 30 коп. з відповідним відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області (вулиця Жон Мироносиць, 5, Харків, Харківська область, 61000, ).

Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса : АДРЕСА_2 , код НОМЕР_1 ) сплачену суму судового збору у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області (вулиця Жон Мироносиць, 5, Харків, Харківська область, 61000, ).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справа розглядалась в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.С. Мороко