Справа № 500/7179/21
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2022-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2022 рокуЛьвівСправа № 500/7179/21 пров. № А/857/8335/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Кушнерика М.П., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державна казначейська служба України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення,-

суддя в 1-й інстанції Мандзій О.П.,

час ухвалення рішення 11.04.2022 року, 15:27 год,

місце ухвалення рішення м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення 15.04.2022 року,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державна казначейська служба України (далі третя особа) про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2020 у справі № 819/936/16 про поновлення на посаді у розмірі 205860,21 грн. без утримання податків й інших обов`язкових платежів; стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2020 року у справі № 819/936/16 у сумі 69783,12 гривень за відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів. Стягнуто з відповідача на користь позивача сплачені витрати на правову допомогу в сумі 2000 гривень.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та невстановлення всіх обставин справи, просить оскаржуване рішення скасувати та в задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що відсутня вина роботодавця щодо невиконання рішення суду, оскільки таке здійснюється або на підставі виконавчого документу або за наявності волевиявлення особи. Проте, постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення до відповідача в установленому порядку не надходила. Наказом Генерального прокурора від 27.09.2021 № 290-к позивача поновлено на посаді керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області з 15.07.2016. Затримка з виконання рішення суду зумовлена також і тим, що згідно з даними Єдиного реєстру адвокатів України позивач з 28.09.2018 здійснює адвокатську діяльність (свідоцтво № 00320 видане 28.09.2018 Радою адвокатів Тернопільської області), тоді як Закон України "Про прокуратуру" так і Закон України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" виключають можливість особи одночасно обіймати посаду прокурора та займатися адвокатською діяльністю. Відтак відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення про поновлення на роботі.

Учасники справи в судове засідання на виклик суду не з`явилися, хоча належним чином були повідомленні про місце та час розгляду справи, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу за їхньої відсутності в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до переконання, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

З матеріалів справи слідує, що наказом Генерального прокурора України від 15.07.2016 № 13-дк "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" позивача звільнено з посади керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області та з органів прокуратури з позбавленням класного чину "старший радник юстиції", присвоєного наказом Генерального прокурора України від 25.06.2012 № 751-к, за грубе порушення вимог Закону України "Про прокуратуру", правил прокурорської етики, вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2020 у справі № 819/936/16 визнано протиправним та скасовано п.2 наказу Генерального прокурора України "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" від 15.07.2016 року №13дк; поновлено позивача на посаді керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області з 15.07.2016; стягнуто з Тернопільської обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 350207,88, без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. Постанова в частині поновлення позивача на посаді підлягала негайному виконанню.

Наказом Генерального прокурора від 27.09.2021 № 290-к позивача поновлено на посаді керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області з 15.07.2016.

Наказом Генерального прокурора від 27.09.2021 № 291-к повноваження позивача на зазначеній посаді вважаються припиненими з 16.12.2020 у зв`язку із закінченням строку перебування на адміністративній посаді (п.1 ч.2 ст.41 Закону України "Про прокуратуру").

Наказом керівника Тернопільської обласної прокуратури від 28.09.2021 № 816-к позивача звільнено з посади прокурора Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області та органів прокуратури з 29.09.2021 у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням (п.7 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру").

Зважаючи на те, що судове рішення було виконано відповідачем із затримкою, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Відповідно до ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідачем в апеляційній скарзі не оспорюється ні сума, яку суд першої інстанції присудив в якості відшкодування за час затримки виконання рішення суду, а ні сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу. Офіс тільки вказує на відсутність вини в затримці виконання рішення суду у зв`язку з тим, що позивач займався адвокатською практикою, що унеможливлювало перебування на посаді прокурора, а тому апеляційний суд переглядає оскаржуване рішення лише в цій частині.

Вирішуючи спір колегія суддів виходить з наступного.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2020 у справі № 819/936/16 визнано протиправним та скасовано п.2 наказу Генерального прокурора України "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" від 15.07.2016 року № 13дк; поновлено позивача на посаді керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області з 15.07.2016.

На виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2020 у справі № 819/936/16 відповідач 27.09.2021 наказом № 290-к поновив позивача на посаді керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області з 15.07.2016.

Отже, рішення суду від 12.11.2020, яке підлягало негайному виконанню, про поновлення позивача на посаді, відповідачем фактично виконано 27.09.2021.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Відтак, законодавством передбачено обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

У постанові від 24.01.2019 року в справі № 760/9521/15 Верховний Суд звернув увагу, що обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

Таким чином, законодавець не ставить виконання рішення про поновлення на роботі в залежність від волевиявлення особи (написання заяви, звернення, тощо) чи наявність відкритого виконавчого провадження.

У випадку відмови роботодавця поновити незаконно звільненого працівника, такий може звернутись за примусовим виконання рішення в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження». Однак це не є обов`язком особи, оскільки законодавець покладає такий саме на роботодавця.

Посилання відповідача на те, що позивач займається адвокатською практикою, що унеможливило його своєчасне поновлення на посаді не береться судом до уваги, оскільки, як вірно зазначив суд першої інстанції, судове рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню та жодним чином не може ставитися в залежність від будь-яких обставин, окрім непереборних. Норми законодавства не містять застережень щодо неможливості поновлення на посаді незаконно звільненого працівника на підставі судового рішення у разі, якщо він здійснює адвокатську діяльність, а питання несумісності посад може бути вирішено після поновлення позивача на посаді та, у випадку неподання ним заяви про звільнення із посади, яку він обіймав на той час.

Згідно ч. 1, 7 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Ст. 236 КЗпП України врегульовано, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Ця норма передбачає обов`язок власника, а у сфері публічно-правових правовідносинах - суб`єкта владних повноважень, виплатити працівникові середній заробіток або різницю в заробітку за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. В цьому випадку орган, який розглядав спір, виносить ухвалу про виплату вказаного відшкодування.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Зазначена норма не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, що вказують на його бажання поновитися на роботі. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Підставою для виплати незаконно звільненому працівнику середнього заробітку є затримка власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі.

Рішення суду від 12.11.2020, яке підлягало негайному виконанню, про поновлення позивача на посаді, відповідачем фактично виконано 27.09.2021, а тому стягненню з відповідача підлягає середній заробіток за період з 13.11.2020 по 26.09.2021 року, тобто за 216 робочих днів.

Заробітна плата за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі стягується з роботодавця з розрахунку середнього заробітку працівника, який визначається відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок № 100).

Судом першої інстанції у спірних правовідносинах застосовано норми п. 2,8 вказаного Порядку, та оскільки правильність їх застосування не оскаржується сторонами, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині.

Відповідач також зазначає, що необхідно врахувати, що наказом Генерального прокурора від 27.09.2021 № 291-к повноваження позивача на посаді керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області вважаються припиненими з 16.12.2020 у зв`язку із закінченням строку перебування на адміністративній посаді, і виключити зазначений термін при розрахунку часу затримки виконання судового рішення.

Відповідно до ч.4,5, ст. 41 Закону України «Про прокуратуру» звільнення прокурора з адміністративної посади чи припинення його повноважень на адміністративній посаді, крім випадку, передбаченого п. 2 частини другої цієї статті, не припиняє його повноважень прокурора. Після звільнення прокурора з адміністративної посади або припинення його повноважень на цій посаді він не пізніше одного місяця призначається на одну з вакантних посад у цьому ж органі прокуратури або в разі відсутності вакантних посад переводиться на посаду до іншого органу прокуратури того ж або нижчого рівня за його письмовою згодою. У таких випадках рішення про призначення на посаду приймається керівником відповідного органу прокуратури. У разі відмови прокурора від призначення на вакантну посаду у відповідному органі прокуратури або від переведення на посаду до іншого органу прокуратури у зазначений строк прокурор звільняється з посади прокурора. До моменту прийняття рішення про призначення прокурора на посаду, переведення на посаду до іншого органу прокуратури або звільнення з посади прокурора повноваження відповідного прокурора зупиняються із збереженням гарантій матеріального, соціального та побутового забезпечення, передбачених законодавством для прокурорів.

Таким чином, факт припинення повноважень позивача на посаді керівника прокуратури не має наслідком виключення такого періоду з розрахункового, оскільки за ним зберігаються гарантії, передбачені законодавством.

Відтак, колегія судів підтверджує, що в спірних правовідносинах встановлено факт затримки виконання судового рішення і позивач має право, відповідно до ст. 236 КЗпП України, на виплату середнього заробітку за час затримки його виконання саме за період з 13.11.2020 по 26.09.2021 року.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2022 року у справі № 500/7179/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді М. П. Кушнерик
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 03 серпня 2022 року.