Справа № 160/7746/22
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2022-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 серпня 2022 року Справа № 160/7746/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Голобутовського Р.З. розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу,
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 11.02.2022 позивач звернувся до нотаріуса та під час перевірки особистих даних дізнався про відкрите виконавче провадження щодо стягнення з позивача грошових коштів на користь держави, стягувач ГУ ДПС у Дніпропетровській області. У відповідь на адвокатський запит 18.02.2022 позивачем отримано відповідь від ГУ ДПС у Дніпропетровській області про нарахування позивачу єдиного соціального внеску за 2017 - 2021 роки, як фізичній особі-підприємцю, що перебуває в стані «припинено, але не знято з обліку (КОР не пусті)». Позивач не погоджується з донарахуванням ЄСВ та зазначає, що на підставі постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.05.2010 у справі №2а-1012/10/0470 за позовом Державної податкової інспекції у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська до ФОП ОСОБА_1 про припинення підприємницької діяльності припинено підприємницьку діяльність суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_1 , а тому, на переконання позивача, оскаржувані вимоги про сплату боргу (недоїмки) є протиправними та підлягають скасуванню.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.07.2022 відкрито провадження у справі №160/7746/22 за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.
Згідно з ч.ч.5, 8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
20.10.2003 ОСОБА_1 зареєстрований фізичною особою-підприємцем.
- 09.02.2018 нараховано 8448,00 грн за 2017 рік;
- 19.04.2018 нараховано 2457,18 грн за 2018 рік (перший квартал);
- 19.07.2018 нараховано 2457,18 грн за 2018 рік (другий квартал);
- 19.10.2018 нараховано 2457,18 грн за 2018 рік (третій квартал);
- 21.01.2019 нараховано 2457,18 грн за 2018 рік (четвертій квартал);
- 19.04.2019 нараховано 2754,18 грн за 2019 рік (перший квартал);
- 19.07.2019 нараховано 2754,18 грн за 2019 рік (другий квартал);
- 21.10.2020 нараховано 2754,18 грн за 2019 рік (третій квартал);
- 20.01.2020 нараховано 2754,18 грн за 2019 рік (четвертий квартал);
- 21.04.2020 нараховано 2078,12 грн за 2020 рік (перший квартал);
- 20.07.202 нараховано 1039,06 грн за 2020 рік (другий квартал);
- 19.10.2020 нараховано 3178,12 грн за 2020 рік (третій квартал);
- 19.01.2021 нараховано 2200 за 2020 рік (четвертий квартал).
Аналогічна інформація стосовно періодів та сум донарахувань єдиного соціального внеску стосовно позивача міститься у відзиві на позовну заяву ГУ ДПС у Дніпропетровській області.
Згідно з наданим до матеріалів справи вимогами про сплату боргу (недоїмки), ГУ ДПС у Дніпропетровській області донараховало позивачу наступні зобов`язання:
Не погодившись із вказаними вимогами про сплату боргу (недоїмки), позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд керується наступним.
При вирішенні спору суд виходить із того, що спеціальним законом, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку є Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).
Відповідно до ст.1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно п.3 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.
Відповідно до ч.1 ст.4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці.
За приписами п.1 ч.2 ст.6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Як передбачено нормою ч.12 ст.9 Закону №2464-VI єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
Відповідно до ч.2 ст.6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний, серед іншого, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Враховуючи положення ч.3 ст.6 Закону №2464-VI, вказані обов`язки поширюються на фізичних осіб-підприємців.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.
Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте, за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове регулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, які зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте, фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність і не отримують доходи, саме задля досягнення вказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
01 липня 2004 року набрав чинності Закон №755-IV, яким передбачено створення і формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (тут і далі - у первинній редакції).
Відповідно до ч.1 ст.42 Закону №755-IV для проведення державної реєстрації фізична особа, яка має намір стати підприємцем, повинна подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцем проживання такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації фізичної особи - підприємця; копію довідки про включення заявника до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації ФОП.
Згідно з п.2 розділу VIII «Прикінцеві положення» цього Закону державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка. При цьому реєстраційний збір за заміну свідоцтва про державну реєстрацію не стягується.
Таким чином, визначена процедура державної реєстрації з дати набрання чинності Законом №755-IV передбачала встановлення волевиявлення особи щодо одержання правового статусу ФОП через здійснення повного (при первинному набутті) чи мінімального (при підтвердженні набутого статусу суб`єкта підприємницької діяльності до 01 липня 2004 року) комплексу дій шляхом подання державному реєстратору реєстраційної картки (документ встановленого зразка, який підтверджує волевиявлення особи щодо внесення відповідних записів до ЄДР - абзац сьомий частини першої статті 1 Закону №755-IV) та отримання свідоцтва про державну реєстрацію (документ встановленого зразка, який засвідчує факт внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію юридичної особи або ФОП - абзац дев`ятий частини першої статті 1 Закону №755-IV).
03 березня 2011 року набрав чинності Закон №2390-VI, яким було внесено зміни до Закону №755-IV.
Пунктами 2-4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI передбачено, що процес включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.
Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.
Водночас пунктом 8 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI визначено, що після закінчення передбаченого для включення відомостей до ЄДР строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до ЄДР. За результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, включаються до ЄДР з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними.
Таким чином, строк для включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких була проведена до 01 липня 2004 року, визначений пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI, закінчився 03 березня 2012 року. Водночас цей строк включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких проведена до 01 липня 2004 року, підлягав застосуванню виключно у випадках самостійного подання останніми реєстраційних карток державному реєстратору.
Натомість відомості про фізичних осіб - підприємців, які самостійно не звернулись із відповідною заявою у строк, установлений пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI, підлягали включенню до ЄДР на підставі інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій. Державні реєстратори, вносячи відомості про цих фізичних осіб - підприємців до ЄДР, зобов`язані були зробити відмітку про недійсність їхнього свідоцтва про державну реєстрацію.
Так, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець 20.10.2003 та з 31.10.2003 перебуває на податковому обліку в Шевченківській ДПУ ГУ ДПС у Дніпропетровській області. Жодних дій стосовно подання державному реєстратору реєстраційної картки для включення відомостей про нього до ЄДР позивач не вчиняв, що відповідачем не заперечується.
Крім того, постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.05.2010 у справі №2а-1012/10/0470 адміністративний позов Державної податкової інспекції у Бабушкінському районі м.Дніпропетровська задоволено повністю, припинено підприємницьку діяльність суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ). Постанова набрала законної сили 29.06.2010.
Водночас суд вважає за необхідне зазначити, що до предмета доказування в цій справі входить наявність можливості у особи, яка набула статусу суб`єктів підприємницької діяльності до набрання чинності Законом №755-IV, здійснювати конституційне право на підприємницьку діяльність та отримувати дохід від такої діяльності на законних підставах.
Аналогічне питання було предметом розгляду у справі №260/81/19, передану на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Так, за результатами розгляду справи, Велика Палата ухвалила постанову від 01.07.2020, у якій, здійснивши системне тлумачення норм права, сформулювала наступний правовий висновок.
Статус ФОП є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 1 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.
Водночас зміни у процедурі адміністрування системи державної реєстрації фізичних осіб - підприємців, запроваджені законами №2390-VI та №1155-VII, не спростовують наведених висновків щодо природи визначення статусу ФОП, а лише визначають регулювання діяльності уповноважених органів у відношенні до фізичних осіб, які мають намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 1 липня 2004 року, що підтверджується виконанням ними обов`язку подати реєстраційну картку або ж констатації відмови особи від набуття статусу ФОП шляхом неподання реєстраційної картки, що за змістом нормативних приписів мало наслідком відмову в заміні свідоцтва про державну реєстрацію на бланки нового зразка та внесення відмітки до ЄДР про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними. Таким чином, виключалася можливість законного здійснення підприємницької діяльності, а відтак отримання доходу від такої діяльності.
Велика Палата Верховного Суду також підкреслила, що існування нечіткого, суперечливого нормативного регулювання на час виникнення спірних правовідносин порушує принцип правової визначеності.
З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що відсутність офіційного підтвердження в особи статусу ФОП шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом №755-IV, виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.
Так, ОСОБА_1 набув статусу фізичної особі-підприємця у 2003 році, тобто до 1 липня 2004 року, що виключає можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.
За викладених обставин, суд вважає за необхідне врахувати висновок Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права, викладений у постанові від 1 липня 2020 року у справі №260/81/19.
Більш того, як і зазначалось постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.05.2010 у справі №2а-1012/10/0470 припинено підприємницьку діяльність суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ). Постанова набрала законної сили 29.06.2010.
Таким чином, у позивача відсутній статус фізичної особи-підприємця, який у разі наявності зобов`язував би позивача нараховувати та сплачувати єдиний внесок за провадження підприємницької діяльності.
Отже, відповідачем під час розгляду справи не підтверджено статус позивача як фізичної особи-підприємця як на час формування оскаржуваної вимоги, так і на момент розгляду справи судом.
Стосовно посилань відповідача на те, що всі вимоги направлялись на адресу позивача, суд зазначає наступне.
Так, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що оскаржувані вимоги направлялись ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою: АДРЕСА_2 . Поштове відправлення з вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 13.08.2019 №Ф-4673-51 повернуто до ГУ ДПС у Дніпропетровській області з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Поштове відправлення з вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 16.11.2020 №Ф-4673-51-13-05/62 повернуто до ГУ ДПС у Дніпропетровській області з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Поштове відправлення з вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 11.02.2021 №Ф-4673-51-13-05/62 повернуто до ГУ ДПС у Дніпропетровській області з відміткою про вручення 19.05.2021.
Однак, суд зазначає, що з наданих ГУ ДПС у Дніпропетровській області доказів поштового направлення неможливо встановити, що відповідачем направлялись саме ті вимоги, які оскаржуються позивачем.
Більш того, поштове відправлення з вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 11.02.2021 №Ф-4673-51-13-05/62, яке повернуто до ГУ ДПС у Дніпропетровській області з відміткою про вручення 19.05.2021 не містить підпису особи, яка отримала зазначену вимогу.
Отже, суд не приймає до уваги посилання відповідача на надані до матеріалів справи докази направлення оскаржуваних вимог позивачу.
З огляду на викладене та з урахуванням приписів ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає, що відповідач, приймаючи оскаржувані податкові вимоги від 13.08.2019 №Ф-4673-51, від 16.11.2020 №Ф-4673-51-13-05/62, від 11.02.2021 №Ф-4673-51-13-05/62, діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд зробив висновок, що викладені в адміністративному позові доводи позивача підлягають задоволенню, а вимоги Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 13.08.2019 №Ф-4673-51, від 16.11.2020 №Ф-4673-51-13-05/62, від 11.02.2021 №Ф-4673-51-13-05/62 є протиправними та підлягають скасуванню судом.
Відповідно до ч.1ст.143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Частиною 1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду в загальному розмірі 2977,20 грн, що документально підтверджується квитанцією від 30.05.2022.
Отже, оскільки позовну заяву задоволено, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 2977,20 грн підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст. 2, 9, 77, 78, 90, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України,
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ ВП 44118658) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати з оплати судового збору за подання позову у розмірі 2977 (дві тисячі дев`ятсот сімдесят сім) грн 20 коп.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський