Справа № 520/159/22
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2022-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

04.08.2022 р. справа №520/159/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Ліквідаційної комісії Головного управління МВС Укрїни в Харківській області (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання протиправними дій та бездіяльності з приводу невиплати у день звільнення - 06.11.2015р. грошової компенсації за дні невикористаних відпусток за період роботи в органах внутрішніх справ 27.08.2004р.-06.11.2015р., спонукання до виплати грошової компенсації за дні невикористаних відпусток за період роботи в органах внутрішніх справ 27.08.2004р.-06.11.2015р., -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин, колишній міліціонер), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправними дій та бездіяльності з приводу невиплати у день звільнення - 06.11.2015р. грошової компенсації за дні невикористаних відпусток за період роботи в органах внутрішніх справ 27.08.2004р.-06.11.2015р.; 2) зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні відпусток за роботу в органах внутрішніх справ у період 27.08.2004р.-06.11.2015р.; 3) стягнення 7.500,00грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що під час звільнення міліціонера із служби з лав органів внутрішніх справ України орган публічної адміністрації - ГУ МВСУ в Харківській області протиправно не провів повного розрахунку за невикористані відпустки минулих років.

Відповідач, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в харківській області в особі Ліквідаційної комісії (далі за текстом - адміністративний орган, владний суб`єкт, ОВС, ГУ, Управління, орган публічної адміністрації), з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення зазначив, що заявник не має права на одержання грошової компенсації за невикористані відпустки попередніх років.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник у період 27.08.2004р.-06.11.2015р. проходив публічну службу в органах внутрішніх справ України (а саме: 27.08.2004р.-29.12.2004р. на посаді міліціонера - водія служби забезпечення Дергачівського РВ УМВСУ в Харківській області, 29.12.2004р.-21.11.2005р. на посаді дільничного інспектора міліції Солоницівського відділення міліції Дергачівського РВ УМВСУ в Харківській області, 21.11.2005р.-29.12.2007р. на посаді оперуповноваженого відділення карного розшуку Солоницівського відділення міліції Дергачівського РВ УМВСУ в Харківській області, 29.12.2007р.-30.09.2008р. на посаді оперативного уповноваженого сектору карного розшуку Солоницівського відділення міліції Дергачівського РВ ГУ МВСУ в Харківській області, 30.09.2008р.-26.07.2011р. на посаді оперативного уповноваженого сектору розкриття злочинів учинених іноземцями та відносно них відділу карного розшуку Харківського міського управління ГУМВСУ в Харківській області, 27.07.2011р.-05.07.2013р. на посаді оперативного уповноваженого сектору розкриття злочинів учинених іноземцями та відносно них відділу карного розшуку Харківського міського управління ГУМВСУ в Харківській області, 05.07.2013р.-01.10.2013р. на посаді оперативного уповноваженого відділу карного розшуку Харківського міського управління ГУМВСУ в Харківській області, 01.10.2013р.-06.04.2015р.на посаді начальника сектору кримінальної міліції у справах дітей Дергачівського РВ ГУМВСУ в Харківській області, 06.04.2015р.-17.07.2015р. на посаді начальника сектору державної служби боротьби з економічною злочинністю Валківського РВ (з обслуговуванням Валківського та Коломацького районів) ГУ МВСУ в Харківській області, 17.07.2015р.-06.11.2015р. на посаді старшого оперативного уповноваженого відділу №3 управління протидії злочинності у сфері економіки ГУ МВСУ в Харківській області, 06.11.2015р. заявник був звільнений з органів внутрішніх справ України у зв`язку із переходом на службу до Національної поліції України), а у період 07.11.2015р.-23.04.2021р. у лавах Національної поліції України.

Стверджуючи про те, що ГУ МВСУ в Харківській області 06.11.2015р. протиправно не провело повного розрахунку при звільненні в частині виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток минулих років, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтею 43 Конституції України проголошено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Правовідносини з приводу проходження громадянами України публічної служби в органах внутрішніх справ України у статусі атестованого працівника міліції були унормовані, насамперед, приписами Закону України від 20.12.1990р. №565-ХІІ «Про міліцію», Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991р. №114; далі за текстом - Положення №114), Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України (затверджений Законом України від 22.06.2006р. №3460-IV (далі за текстом - Дисциплінарний статут, Статут).

Так, відповідно до з ч.1 ст.7 Закону України від 20.12.1990р. №565-ХІІ «Про міліцію» міліція є єдиною системою органів, яка входить до структури Міністерства внутрішніх справ України, виконує адміністративну, профілактичну, оперативно-розшукову, кримінальну процесуальну, виконавчу та охоронну (на договірних засадах) функції.

Згідно з ч.8 ст.7 Закону України від 20.12.1990р. №565-ХІІ «Про міліцію» в Автономній Республіці Крим, областях, містах, районах міліцією керують відповідно начальники головних управлінь, управлінь Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, начальники районних, районних у містах, міських, лінійних управлінь (відділів) головних управлінь, управлінь Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Звідси слідує, що у розумінні Закону України від 20.12.1990р. №565-ХІІ «Про міліцію» окремими органами внутрішніх справ України є МВС України, Головні управління/управління МВС України в Автономній республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, районні відділи МВС України, районні у містах відділи МВС України, міські відділи МВС України, лінійні управління/відділи МВС України.

При цьому, суд зважає, що місцем роботи/служби міліціонера є саме окремий орган внутрішніх справ України, а робочим місцем - приміщення в адміністративній будівлі згаданого органу.

Суд зазначає, що прогалини у нормативному регулюванні відносин з проходження громадянами України публічної служби в органах внутрішніх справ України можуть усуватись нормами Закону України «Про державну службу», Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР «Про відпустки» тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі та суті служби в органах внутрішніх справ України.

Продовжуючи вирішення спору, суд відмічає, що проголошене ст.45 Конституції України право кожного, хто працює, на відпочинок забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час.

При цьому, суспільні відносини з приводу реалізації права робітників (працівників, публічних службовців на відпочинок) деталізовано як нормами загальних актів права - Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР «Про відпустки» і положеннями ст.ст. 66-84 Кодексу законів про працю, так і нормами спеціальних актів права, до яких у випадку заявника належать ст.ст.49-611 Положення №114.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР «Про відпустки» право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві.

Пунктом 53 Положення №114 визначено, що особам рядового і начальницького складу тривалість чергової відпустки в році вступу на службу в органи внутрішніх справ обчислюється пропорціонально з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби.

За правилом ч.1 ст.21 Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР «Про відпустки» за час відпустки працівникам виплачується заробітна плата не пізніше ніж за три дні до її початку.

Звідси слідує, що як за час проходження служби (у розумінні безпосереднього і особистого виконання міліціонером функціональних обов`язків за посадою у штаті органу внутрішніх справ України), так і за час відпочинку у формі відпустки в органах внутрішніх справ виплачується заробітна плата (грошове забезпечення), а тому відомості про нарахування і виплату грошового забезпечення міліціонера самі по собі об`єктивно не здатні ані підтвердити, ані спростувати обставини вибуття міліціонера у щорічну відпустку.

Положеннями ст.10 Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР «Про відпустки» також передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам.

Статтею 83 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Викладене повністю кореспондується з положеннями ч.1 ст.24 Закону України Про відпустки, де указано, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 24.06.2021р. у справі №520/8054/2020: 1) право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України і особу не може бути позбавлено такого права; 2) правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним; 3) законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року і не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році, а надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року; 4) у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Аналогічні висновки висловлено Верховним Судом у постановах від 19.01.2021р. у справі №160/10875/19, від 04.02.2021р. у справі №160/5393/19, від 31.03.2021р. у справі №320/3843/20, від 26.05.2021р. у справі №360/1362/20.

Згідно з ч.5 ст.242 КАС України даний правовий висновок підлягає поширенню на спірні правовідносини.

Тому суд визнає факт існування у заявника обґрунтованих очікувань та легітимних сподівань на отримання грошового забезпечення за дні невикористаних щорічних відпусток міліціонера минулих років відносно року звільнення із служби.

Проте суд зважає, що у межах даного спору заявник претендує на отримання грошової компенсації на невикористані дні щорічних відпусток за період служби в органах внутрішніх справ з 03.02.2001р. по 17.12.2012р. та з 18.04.2014р. по 06.11.2015р. саме від ГУ МВСУ в Харківській області.

Тому суд змушений констатувати, що протягом перших шести місяців служби в органах внутрішніх справ (а саме: 27.08.2004р.-27.02.2005р.) заявник не набув права на отримання щорічної відпустки у силу загальної норми права - ч.5 ст.10 Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР «Про відпустки», позаяк протилежного правила спеціальною нормою права не передбачено.

Протягом служби у штаті Дергачівського районного відділу міліції, Харківського міського управління міліції, Валківського районного відділу міліції заявник не набув права на отримання відпустки від УМВС України в Харківській області та від ГУ МВС України в Харківській області та відповідно не набув права на отримання саме від цих суб`єктів права грошової компенсації днів невикористаних відпусток минулих років, позаяк обіймав посади у штаті окремих та самостійних органів внутрішніх справ України із статусом юридичної особи публічного права, котрі і виконували функцію місця грошового забезпечення заяваника.

Таким чином, лише період служби 17.07.2015р.-06.11.2015р. на штатній посаді в організаційній структурі ГУ МВС України як юридичної особи публічного права підлягає включенню до часу служби, що надає заявнику право претендувати на отримання грошової компенсації за невикористані дні минулих відпусток саме від ГУ МВС України в Харківській області.

На розвиток положень постанови КМУ від 07.11.2007р. №1297 МВС України було видано наказ від 31.12.2007р. №499 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 12.03.2008р. №205/14896) про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (далі за текстом - Інструкція №499), у силу п.1.6 якої грошове забезпечення міліціонера виплачується за місцем служби.

ГУ МВСУ в Харківській області може бути кваліфіковано як місце служби заявника та відповідно як місце грошового утримання заявника лише за період 17.07.2015р.-06.11.2015р.

Спір у даній справі фактично виник 06.11.2015р., коли заявник був звільнений із служби в органах внутрішніх справ України.

До суду заявник звернувся 04.01.2022р., тобто по минуванню більш як шести повних календарних років від дати виникнення спору.

Частиною 2 ст.44 КАС України визначено, що учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У силу застереження ч.1 ст.45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч.2 ст.79 КАС України позивач повинен подати докази разом із поданням позовної заяви.

Згідно з ч.4 ст.161 КАС України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Матеріали справи не містять належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів проходження заявником служби у період 27.08.2004р.-06.11.2015р. без використання щорічних відпусток повної тривалості.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд вважає, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Тому суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а: 1) як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені; 2) Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи; 3) Правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади. Правова процедура встановлює чітку послідовність дій із зазначенням способів та методів її здійснення, підстав, порядку, форми та строків такої діяльності; 4) встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права, є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.

Між тим, доказів звернення заявника до Ліквідаційної комісії ГУ МВСУ в Харківській області з приводу отримання грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток міліціонера за період часу 27.08.2004р.-06.11.2015р. матеріали справи не містять.

Водночас із цим, відсутність події звернення приватної особи до суб`єкта владних повноважень зумовлює і відсутність обов`язку вчинення органом публічної адміністрації управлінського волевиявлення, а відтак свідчить про відсутність факту вчинення бездіяльності.

Суд зауважує, що критерії законності управлінського волевиявлення (рішення чи діяння) суб`єкта владних повноважень викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України і обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України.

З положень наведеної норми процесуального закону слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зміст цієї норми процесуального закону було розтлумачено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою порушення власних прав інтересів.

Перевіривши аргументи учасників справи добутими по справі доказами в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що відсутність звернення заявника до Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Харківській області та обставини служби заявника на штатних посадах інших окремих та самостійних органах внутрішніх справ України із статусом юридичної особи публічного права засвідчують відсутність порушеного права в аспекті отримання грошової компенсації за невикористані дні відпусток минулих років саме від ГУ МВСУ в Харківській області.

Відсутність порушеного суб`єктивного права (ущемленого охоронюваного законом легітимного інтересу) є визначеною процесуальним законом підставою для відмови у позові.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування т.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії) і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Втім, з огляду на неподання відповідачем - суб`єктом владних повноважень належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів відсутності у заявника права на отримання грошової компенсації за невикористані дні основних щорічних відпусток минулих років, неподання доказів знаходження на фінансовому / грошовому забезпеченні інших терорганів системи МВС України ніж ГУ МВСУ в Харківській області, неподання доказів створення, існування та функціонування ліквідаційних комісій тих територіальних органів системи Міністерства внутрішніх справ України, де заявник обіймав посаді у штаті та з огляду на приписи ч.1 ст.2, ч.2 ст.9, ч.4 ст.242 КАС України суд вважає за необхідне вийти за межі предмета позову та доводів позову і надати захист суб`єктивному праву заявника у спосіб, сформульований у резолютивній частині даного судового акту.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Вийти за межі позову.

Зобов`язати Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області вирішити питання про нарахування та виплату ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні основних відпусток міліціонера за період 27.08.2004р.-06.11.2015р.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко