Справа № 420/6992/22
Суддя: Корой С.М.
Дата ухвалення: 2022-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6992/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Ширяївський виправний центр (№111)» про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

18.05.2022 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи «Ширяївський виправний центр (№111)», в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Ширяївський виправний центр (№111)» щодо ненарахування та невиплати майору внутрішньої служби ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) з дати увільнення - з 27.07.2020р. року на період проходження військової служби в Збройних Силах України за контрактом;

- зобов`язати Державну установу «Ширяївський виправний центр (№111)» нарахувати та виплатити майору внутрішньої служби ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) з дати увільнення - з 27.07.2021 року на період проходження військової служби в Збройних Силах України за контрактом відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

В обґрунтування позовних вимог позивач, з покликанням на фактичні обставини справи вказує, що всупереч закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та Кодексу законів про працю України, відповідач не виплачує Позивачу середній заробіток з 27.07.2020р. (з дати увiльнення) з по теперішній час.

Ухвалою суду від 23.05.2022 року прийнято до розгляду позовну заяву і відкрито провадження в даній адміністративній справі.

Судом вирішено розглядати справу в порядку, визначеному статтею 262 КАС України.

13.06.2022 року (вх.№19197/22) від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивач не є «працівником» у розумінні ст.119 КЗпП України, а для осіб рядового і начальницького складу, які проходять службу зі спеціальним званням у Державній кримінальній службі і які призвані на строкову військову службу, виплати середнього заробітку не передбачені.

У відзиві також вказано, що 29.09.2020 року позивачу за адресою реєстрацiї її мiсця проживання на момент здійснення поштового відправлення, було направлено Попередження про скорочення вiд 29.09.2020 р. № 1290. ЇЇ було попереджено про те, що відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 13.07.2020 року № 2398/5 «Про оптимізацію діяльності установ виконання покарань» та штату державної установи «Ширяївський виправний центр (№111) посада, яку обiймає позивач підлягає скороченню з дотриманням вимог чинного законодавства. Повідомлено про можливе наступне звільнення та запропоновано нову вакантну посаду. Відповідно до Довідки про причини повернення/досилання поштове відправлення було повернуто відправнику. Неодноразові усні бесіди, пропозиції щодо переведення на іншу посаду не призвели до жодного результату. Відповідно до Довідки про доходи, виданої відповідачем позивачу заробітна плата позивачу нараховувалась та виплачувалась до листопада 2020 року включно.

14.06.2022 року (вх.№ЕП/16497/22) від позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позов, відповіді на відзиі оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено такі факти та обставини.

ОСОБА_1 проходить службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України у Державній установі «Ширяївський виправний центр (№111)» з 16 листопада 2006 р. по теперішній час.

Наказом в.о. начальника Ширяпвського виправного центру УДДУ ВП в Одеській області (№111) від 16.11.2006р. № 67 0/с, ОСОБА_1 призначена молодшим інспектором відділу нагляду і безпеки Ширяївського виправного центру УДДУ ВП в Одеській області (№111) (а.с.14-15).

Наказом в.о. начальника Державної установи «Ширяївський виправний центр (№111)» від 10.09.2018р. № 112 О/С майора внутрішньої служби ОСОБА_1 призначено на посаду старшого інспектора (з виховної та соціально-психологічної роботи з персоналом) сектору по роботі з персоналом Державної установи «Ширяївський виправний центр (№111)» (а.с.18).

Наказом № 114 OC-20 від 27.06.2020 року Державної установи «Ширяївський виправний центр (№111)», у відповідності до Закону України «Про Національну Поліцію» та статті 119 Кодексу законів про працю України, ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» позивача було увiльнено від виконання службових обов`язків iз збереженням посади, робочого місця та середнього заробітку до закінчення дії особливого періоду, у зв`язку з прийняттям на військову службу в Збройні Сили України за контрактом з 27.07.2020р. на підставі рапорту ОСОБА_1 ; наказу командира військової частини A0666 від 27.07.2020р. № 144 (по стройовій частині); контракту про проходження військової служби від 27.07.2020р.; довідки (форми 5) військової частини НОМЕР_2 від 27.07.2020р. № 2265. (Копії документів додаються) (а.с.19).

Згідно Довідки від 16.05.2022р. № 2529 солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 з 27.07.2020р. по теперішній час (а.с.24,36).

З наданої до суду довідки №8-76/Грв від 13.05.2022 року, яка видана Державної установи «Ширяївський виправний центр (№111)», судом встановлено, що ОСОБА_1 отримувала грошове забезпечення в період з 27.07.2020 року по 03.11.2020 року: Липень 2020р. - 1650,77 грн; Серпень 2020р. - 8691,50 грн; Вересень 2020р. - 7873,50 грн; Жовтень 2020р. - 7873,50 грн; Листопад 2020р. - 787,35 грн (а.с.34).

Тобто, виплата грошового забезпечення позивачу здійснювалась до 03.11.2020 року.

Як стверджує відповідач, 29.09.2020 року позивачу за адресою реєстрацiї її мiсця проживання на момент здійснення поштового відправлення, було направлено Попередження про скорочення вiд 29.09.2020 р. № 1290. У попередженні вказано, що відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 13.07.2020 року № 2398/5 «Про оптимізацію діяльності установ виконання покарань» та штату державної установи «Ширяївський виправний центр (№111) посада, яку обіймає позивач підлягає скороченню з дотриманням вимог чинного законодавства.

Вважаючи бездіяльність Державної установи «Ширяївський виправний центр (№111)» щодо ненарахування та невиплати майору внутрішньої служби ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) з дати увільнення - з 27.07.2020р. року на період проходження військової служби в Збройних Силах України за контрактом протиправною, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, що вини між сторонами, суд зазначає.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закон України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України».

Так, відповідно до ст.3 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» правовою основою діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України є Конституція України, цей та інші закони України, акти Президента України і Кабінету Міністрів України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти Міністерства юстиції України.

Згідно з ч.1 ст.14 вказаного Закону до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби).

Частиною 2 статті 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» визначено, що служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Абзацом 1 частини 8 статті 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» визначено, що трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

Відповідно до ч.5 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч.1 статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Згідно ч.3 ст. 5 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

З огляду на вищевикладене слідує, що на позивача, як на особу рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюються норми законодавства про працю у неврегульованій спеціальним законодавством частині. Зокрема, і служба у кримінально-виконавчій службі, і у поліції є особливими видами держаної служби, а нормами Закону України "Про державну службу" передбачено, що на відносини, не врегульовані цим Законом, поширюється дія законодавства про працю.

Суд зазначає, що норми спеціального законодавства не регулюють питання виплати грошового забезпечення поліцейським, які прийняті на військову службу за контрактом, а тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми КЗпП України.

Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Згідно із частиною другою статті 39 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII) громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Аналіз наведених правових норм дає підстави дійти висновку, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, в яких вони працювали на час призову/прийняття на військову службу. Виплата середнього заробітку вказаним особам здійснюється підприємствами, установами, організаціями, на яких збереглося місце роботи такої особи.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 16 січня 2020 року у справі №814/1905/17.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законами України «Про оборону України», «;Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про військовий обов`язок та військову службу», «;Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними нормативними актами.

За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Демобілізація - це комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Перший Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію» затверджено Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-УІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» й з того часу в Україні діє особливий період, відповідне рішення уповноваженою собою про його скасування, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймалося.

Рішенням Ради національної безпеки та оборони України від 01 березня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України», яке введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Позивач уклала контракт про проходження військової служби у Збройних силах України під час дії особливого періоду, який не скасовано, тому суд вважає, що на неї поширюються гарантії, передбачені статтею 39 Закону №2232-XII та статтею 119 КЗпП України, зокрема, щодо збереження за нею середнього заробітку в установі, в якій вона працювала.

Отже, суд дійшов висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку (грошового забезпечення) на період проходження військової служби в Збройних Силах України за контрактом.

В той же час, при вирішенні даної справи суд враховує, що 19 липня 2022 року набрав чинності Закону України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесено зміни у частину третю статті 119 Кодексу законів про працю України та слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінено словами "зберігаються місце роботи і посада".

Тобто із набранням даного закону передбачено зупинення нарахування та виплати середнього заробітку працівникам, які увільнені від роботи на підставі частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України.

Як вже встановлено судом, виплата відповідачем заробітної плати (грошового забезпечення) позивачу здійснювалась до 03.11.2020 року.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є такими, що підлягають задоволенню шлюхам

- визнання протиправною бездіяльності Державної установи «Ширяївський виправний центр (№111)» щодо ненарахування та невиплати майору внутрішньої служби ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) з 04.11.2020 року за період проходження військової служби в Збройних Силах України за контрактом;

- зобов`язання Державної установи «Ширяївський виправний центр (№111)» нарахувати та виплатити майору внутрішньої служби ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) з 04.11.2020 року за період проходження військової служби в Збройних Силах України за контрактом відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, з урахуванням того, що 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесено зміни у частину третю статті 119 Кодексу законів про працю України та слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінено словами "зберігаються місце роботи і посада".

Щодо покликань відповідача на Наказ Міністерства юстиції України від 13 вересня 2021 року № 3226/5, яким внесено зміни до "Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально - виконавчої служби України», суд зазначає, що відповідні зміни до ст. 119 КЗпП України не вносились.

Щодо покликань відповідача на направлення ОСОБА_1 Попередження про скорочення вiд 29.09.2020 р. № 1290, то суд зазначає, що станом на дату вирішення даної справи доказів звільнення позивача із займаної посади не надано, а отже, відсутні підстави для твердження, що на позивача не поширюються гарантії, що передбачені ч.3 ст.119 КЗпП України.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи «Ширяївський виправний центр (№111)» про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Ширяївський виправний центр (№111)» щодо ненарахування та невиплати майору внутрішньої служби ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) з 04.11.2020 року за період проходження військової служби в Збройних Силах України за контрактом.

Зобов`язати Державну установу «Ширяївський виправний центр (№111)» нарахувати та виплатити майору внутрішньої служби ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) з 04.11.2020 року за період проходження військової служби в Збройних Силах України за контрактом відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, з урахуванням того, що 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесено зміни у частину третю статті 119 Кодексу законів про працю України та слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінено словами "зберігаються місце роботи і посада".

У задоволенні решти вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - Державна установа «Ширяївський виправний центр (№111)» (вул.Лесі Українки, буд.27, с.Армашівка, Ширяївський р-н, Одеська обл, 66850, ).

Суддя С.М. Корой