Справа № 380/6273/21
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2022-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

04 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 380/6273/21

адміністративне провадження № К/990/18546/22

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2022 року у справі №380/6273/21 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові про визнання протиправними наказів, поновлення на посаді та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, в якому просив:

визнати протиправним та скасувати наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові від 19 лютого 2021 року №41 о/с, про звільнення позивача з посади слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові з 01 березня 2021 року, у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців, з припиненням державної служби;

визнати протиправним та скасувати наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові від 01 січня 2021 року №112-о/с «Про внесення змін до наказу ТУ ДБР у м. Львові від 19 лютого 2021 року №41-о/с», пункт 1 наказу №41-о/с від 19 лютого 2021 року викладеного у новій редакції, зокрема:

«Звільнити ОСОБА_1 з посади слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність, у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців.

ОСОБА_1 до звільнення з посади передати уповноваженій особі справи і довірене у зв`язку з виконанням посадових обов`язків майно»;

визнати протиправним та скасувати наказ №130-о/с від 30 березня 2021 року про звільнення позивача відповідно до пунктів 2, 5 частини третьої статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», пункту 1 частини першої та частини четвертої статті 87, статті 89 Закону України «Про державну службу», наказу Державного бюро розслідувань від 20 жовтня 2020 року №198 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові на 2020 рік» та у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю працівника ОСОБА_1 , з посади слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові 30 березня 2021 року у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців, з припиненням державної служби»;

поновити на посаді слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, або, у разі ліквідації її на день ухвалення судового рішення, на посаду слідчого (старшого слідчого) слідчого відділу територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, з аналогічними функціональними обов`язками;

стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 березня 2021 року по день винесення рішення, грошову матеріальну допомогу на оздоровлення у зв`язку з щорічною відпусткою та моральну шкоду в розмірі 100 000,00 (сто тисяч) гривень.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2022 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

13 липня 2022 року позивач повторно засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2022 року. Скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.

Так, у тексті касаційної скарги скаржник указує, що підставою касаційного оскарження судових рішень у справі №380/6273/21 є пункти 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Щодо посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, Суд зазначає таке.

Скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував положення частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції Закону України від 14 січня 2020 року № 440-IX) без урахування висновків Верховного Суду, викладеного у постановах від 15 липня 2021 року у справі №140/6353/20, від 16 червня 2021 року у справі №440/1964/20, від 24 липня 2020 року у справі №816/654/17.

Проте, Суд критично ставиться до посилань скаржника в касаційній скарзі про те, що судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних рішень не враховано правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 15 липня 2021 року у справі №140/6353/20, від 16 червня 2021 року у справі №440/1964/20, від 24 липня 2020 року у справі №816/654/17, оскільки вищезазначених постановах справи скеровані до суду першої інстанції на новий розгляд, що не свідчить про наявність правового висновку Верховного Суду, який є обов`язковим для врахування в значенні вимог частини п`ятої статті 242 КАС України, оскільки Верховний Суд не розв`язав спір по суті (не ухвалив остаточне рішення щодо заявлених позовних вимог), а тільки надав обов`язкові вказівки, які мали взяти до уваги суди під час нового розгляду справи.

З огляду на викладене, за такого правового обґрунтування касаційної скарги, суд вважає безпідставними посилання скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Щодо посилань скаржника на 2 частини четвертої статті 328 КАС України Суд зазначає таке.

Обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду можуть бути, зокрема, зміна законодавства; ухвалення рішення Конституційним Судом України або ж винесення рішення Європейського суду з прав людини, висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань, необхідність забезпечити єдність судової практики у застосуванні норм права тощо.

З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.

Враховуючи, що скаржник не обґрунтував необхідність відступлення від висновків Верховного Суду, а лише фактично висловив незгоду з вказаними правовими позиціями, підстава для відкриття касаційного провадження, передбачена пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України відсутня.

У тексті касаційної скарги скаржник також зазначає, що підставою перегляду оскаржуваних судових рішень є пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме: щодо застосування підпункту 4 пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» та пункту 7 «Положення про види, розміри і порядок надання компенсацій громадян у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року №414.

Так, пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Суд наголошує, що оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми та інше), а також зазначення, у чому, на думку скаржника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Проте, в порушення зазначених вимог, скаржник не обґрунтував, у чому саме полягала помилка судів першої та апеляційної інстанцій при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Фактичне посилання у касаційній скарзі на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування відповідної норми права, не є належною підставою для відкриття касаційного провадження.

З огляду на викладене, Суд відхиляє посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Водночас, інші аргументи касаційної скарги зводяться до неповного з`ясування судами обставин справи, зокрема щодо істотного втручання відповідного органу у право на працю, що не відповідає принципу верховенства права, незгоди зі скороченням посад державної служби внаслідок зміни статусу ДБР та порушень його прав, як державного службовця, тощо. Такі доводи мають суб`єктивний характер та свідчать про переоцінку доказів у справі, що виключає можливість перегляду судового рішення з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.

Окрім того, Верховний Суд вже надавав пояснення щодо вказаних підстав касаційного оскарження, однак скаржником так і не враховано зауваження, викладеного Верховним Судом в ухвалі від 26 травня 2022 року, що свідчить про ігнорування скаржником роз`яснень, які йому надавалися Верховним Судом, зокрема і щодо вимог до форми і змісту касаційної скарги в частині викладення підстав касаційного оскарження судових рішень.

З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Отже, касаційну скаргу ОСОБА_1 належить повернути як таку, що не містить підстав, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України, для касаційного оскарження рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2022 року у справі №380/6273/21.

Зважаючи на те, що касаційну скаргу повернуто, суд не вирішує клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.

На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 44, 328, 330, 332 КАС України,

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2022 року у справі №380/6273/21 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові про визнання протиправними наказів, поновлення на посаді та стягнення коштів - повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи.

Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами, у спосіб їх направлення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Кашпур