Справа № 500/4468/20
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2022-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2022 рокуЛьвівСправа № 500/4468/20 пров. № А/857/8664/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Приватного агропромислового підприємства «Поділля Агро» на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року про відмову в задоволенні заяви про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі за адміністративним позовом Приватного агропромислового підприємства «Поділля Агро» до Головного управління ДПС у Тернопільській області, Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування рішення,-

суддя (судді) в суді першої інстанції Подлісна І.М.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення 17 травня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

30 грудня 2020 року Приватне агропромислове підприємство «Поділля Агро» звернулось в суд з позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області, Державної податкової служби України, в якому просило: визнати протиправним та скасувати рішення комісії Головного управління ДПС у Тернопільській області про реєстрацію / відмову в реєстрації податкових накладних / розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних № 1983899/30749378 від 30 вересня 2020 року, яким відмовлено у реєстрації податкової накладної № 9 від 29 серпня 2020 року; зобов`язати Державну податкову службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну № 9 від 29 серпня 2020 року.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення комісії Головного управління ДПС у Тернопільській області про реєстрацію/відмову у реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних № 1983899/30749378 від 30.09.2020 року, яким відмовлено ПАП «Поділля Агро» у реєстрації податкової накладної №9 від 29.08.2020. Зобов`язано Державну податкову службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну № 9 від 29.08.2020 р. подану ПАП «Поділля Агро».

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 серпня 2021 року апеляційні скарги Головного управління ДПС у Тернопільській області та Державної податкової служби України залишено без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року без змін.

14 лютого 2022 року на адресу Тернопільського окружного адміністративного суду від представника Приватного агропромислового підприємства «Поділля-Агро» надійшла заява про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, мотивована тим, що відповідач не виконує рішення суду у справі № 500/4468/20, хоча рішення набрало законної сили. У заяві просив встановити судовий контроль за виконанням судового рішення шляхом зобов`язання відповідача Державну податкову службу України подати до Тернопільського окружного адміністративного суду звіт про виконання судового рішення у цій справі протягом 7 робочих днів.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року у задоволенні заяви Приватного агропромислового підприємства «Поділля-Агро» про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду в адміністративній справі № 500/4468/20 від 29 квітня 2021 року відмовлено.

Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що встановлення судового контролю за виконанням судового рішення шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, про що просить позивач, є правом суду, а не обов`язком. Суд першої інстанції вказав, що в умовах воєнного стану електронні сервіси ДПС України працюють із певними обмеженнями, зокрема, в частині реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних - податкових накладних та розрахунків коригування до них, що призводить до збільшення строку виконання судового рішення, але разом з тим не свідчить про ухилення від його виконання.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, Приватне агропромислове підприємство «Поділля Агро» подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржувану ухвалу та задовольнити заяву про встановлення судового контролю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що виконавчий лист у даній справі виданий 04 листопада 2021 року, 02 грудня 2021 року відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа, у зв`язку з невиконанням рішення суду на ДПС України двічі накладався штраф, зокрема постановами від 17 січня 2022 року та від 11 лютого 2022 року. Вказує, що вищенаведене підтверджує невиконання відповідачем рішення суду та невжиття будь-яких заходів щодо його виконання. Звертає увагу на те, що ДПС України має доступ до електронних систем, в тому числі до Єдиного державного реєстру податкових накладних, що дає змогу зареєструвати податкову накладну.

Відповідачем ДПС України подано пояснення, в яких зазначено, що станом на 07 квітня 2022 року виконавче провадження № 67724156 не завершене, що свідчить про існування у позивача можливості отримати реальне виконання судового рішення у межах процедури виконавчого провадження. Вказує, що позивач не навів достатніх обгрунтувань того, що рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року у справі № 500/4468/20 не буде виконано в ході виконавчого провадження. Звертає увагу на те, що в умовах дії воєнного стану електронні сервіси ДПС працюють з певними обмеженнями, зокрема, в частині реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкових накладних та розрахунків коригування до них.

У разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів (п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 серпня 2021 року, позов задоволено: визнано протиправним та скасовано рішення комісії Головного управління ДПС у Тернопільській області про реєстрацію/відмову у реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних № 1983899/30749378 від 30.09.2020 року, яким відмовлено ПАП «Поділля Агро» у реєстрації податкової накладної № 9 від 29.08.2020. Зобов`язано Державну податкову службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну №9 від 29.08.2020 р. подану ПАП «Поділля Агро».

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року у справі № 500/4468/20 набрало законної сили 26 серпня 2021 року.

На виконання судового рішення 04 листопада 2021 року Тернопільським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист про зобов`язання Державну податкову службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну № 9 від 29 серпня 2020 року подану ПАП «Поділля Агро».

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду.

Колегія суддів не погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з ч. 1 ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами.

Отже, даними нормами встановлено в імперативній формі обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, та обов`язковість виконання цього рішення особою, визначеною судом.

Також ст. 129-1 Конституції України передбачає здійснення судом контролю за виконанням судового рішення.

Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах передбачений статтею 382 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина 2 статті 382 КАС України).

За наведеного правового регулювання, заява про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення підлягає вирішенню судом, який розглянув справу по суті та прийняв рішення не на користь суб`єкта владних повноважень.

Колегія суддів зазначає, що правовий інститут контролю за виконанням рішення суду, механізм якого врегульований ст. 382 КАС України, підлягає застосуванню виключно у разі наявності невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, що має бути підтверджено відповідними доказами.

Як зазначено вище, рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року у справі № 500/4468/20 набрало законної сили 26 серпня 2021 року.

На виконання судового рішення 04 листопада 2021 року Тернопільським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист про зобов`язати Державну податкову службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну № 9 від 29 серпня 2020 року подану ПАП «Поділля Агро».

Із матеріалів справи слідує, що постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко В.А. від 02 грудня 2021 року ВП № 67724156 відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа, виданого Тернопільським окружним адміністративним судом від 04 листопада 2021 року по справі № 500/4468/20, та надано боржнику - Державній податковій службі України 10 робочих днів, зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну № 9 від 29 серпня 2020 року подану ПАП «Поділля-Агро» (т.1, а.с.216).

Згідно з інформацією з Автоматизованої системи виконавчих проваджень, відповідно до якої перевіряються дії щодо проведених виконавчих дій у виконавчому провадженні № 67724156 (дата витягу 03 травня 2022 року) постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко В.А. від 17 січня 2022 року накладено на боржника - Державну податкову службу України штраф в сумі 5100 грн в зв`язку з невиконанням рішення суду без поважних причин.

Крім того, Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко В.А. від 11 лютого 2022 року накладено на боржника Державну податкову службу України штраф в сумі 10200 грн в зв`язку з невиконанням рішення суду без поважних причин (т.2., а.с.15-16).

При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що положення ст. 129-1 Конституції України та ст. 14 КАС України свідчать, що судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому ст. 8 Конституції України принципу верховенства права.

Крім того, колегія суддів вважає необхідним застосувати практику Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, в рішенні від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», у п. 40 якого зазначено, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції.

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), №29439/02, від 26 квітня 2005 року, та у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), №1811/06, від 19 лютого 2009 року).

Із матеріалів справи слідує, що ДПС України рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року у справі № 500/4468/20 повністю не виконано.

Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, суд повинен з`ясувати те, чи виконано судове рішення, причини, які призводять до невиконання такого рішення та чи є вони об`єктивними, оцінити ризики, які можуть існувати для позивача у випадку невиконання рішення суду.

У спірному випадку суд першої інстанції виходив з того, що об`єктивні обставини призводять до збільшення строку виконання судового рішення, і разом з тим не свідчать про ухилення від його виконання

Колегія суддів зазначає, що загальний порядок виконання судових рішень, який встановлено Законом України «Про виконавче провадження», не позбавляє суд права встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.

Відмовляючи у задоволенні заяви про встановлення судового контролю, суд першої інстанції вказував, що встановлення судового контролю є правом суду, а також покликався на те, що виконання судового рішення проводиться органом державної виконавчої служби.

Разом з тим, передбачена можливість (право) суду встановити судовий контроль шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення спрямована на забезпечення єдиної мети забезпечення належного виконання судового рішення.

Отже, застосування такого права суду має відповідати меті цього правового інституту.

Водночас, обмежившись констатацією такого права, суд першої інстанції не навів вагомих причин, з урахування конкретних обставин справи, які б не дозволяли йому встановити судовий контроль для забезпечення виконання рішення суду.

Положеннями КАС України дійсно встановлено право, а не обов`язок суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, проти якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання такого рішення.

При цьому, застосування судового контролю є наслідком обґрунтованого припущення про невиконання судового рішення зі сторони суб`єкта владних повноважень або достовірно підтвердженого під час розгляду заяви факту невиконання судового рішення.

Водночас, правове значення для наслідків застосованого судового контролю матимуть причини невиконання судового рішення (зокрема, об`єктивна неможливість чи допущене зволікання зі сторони боржника).

Усталеною судовою практикою сформовано правову позицію, відповідно до якої для застосування інституту судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду мають бути наявні відповідні правові умови.

У свою чергу, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому, суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати. У разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження.

Проте, суд першої інстанції не з`ясував того, чи дійсно загальний порядок виконання судового рішення дав очікуваний позитивний результат. Адже, лише за таких умов не виникає об`єктивна необхідність застосування процесуального інституту судового контролю за виконанням судового рішення.

У заяві про встановлення судового контролю позивач повідомляв суд про те, що державним виконавцем в межах виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа у даній справі вчинялись дії щодо виконання судового рішення, зокрема, винесено постанови про накладення штрафу на боржника, про повторне накладення штрафу. Тобто, на переконання заявника, державним виконавцем було вичерпано перелік дій, встановлених Законом України «Про виконавче провадження», однак, рішення суду так і залишилось не виконаним.

Водночас, висновки суду, викладені в оскаржуваній ухвалі, про те, що матеріалами справи не підтверджено, що позивачем вичерпано загальний порядок виконання судового рішення, визначений Законом України «Про виконавче провадження», внаслідок невиконання рішення суб`єктом владних повноважень у добровільному порядку не ґрунтуються на фактичних обставинах справи, а також судом не було жодним чином перевірено чи дійсно, у межах виконавчого провадження державним виконавцем було вичерпано перелік наданих законодавством важелів впливу на боржника, хоча заявник стверджує протилежне та надавав суду відповідні докази на підтвердження, які так і залишились не перевіреними.

Крім того, факт видання судом виконавчого листа, не позбавляє сторону стягувача звернутись до суду із заявою про встановлення судового контролю у випадку наявності підстав та фактів невиконання на дату подання такої заяви рішення суду.

Покликання відповідача на те, що під час воєнного стану електронні сервіси ДПС України працюють із певними обмеженнями, зокрема, в частині реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних - податкових накладних та розрахунків коригування до них є необгрунтованими, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували наявність вищевказаного, або інших об`єктивних обставин, що призводять до збільшення строку виконання рішення суду.

При цьому в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідачем взагалі вживалися можливі заходи з метою виконання судового рішення, а судом першої інстанції вказані обставини не досліджувалися.

При постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції не проаналізував наведені позивачем обставини невиконання рішення суду у даній справі, що набрало законної сили.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції не наділений правом вирішити заяву позивача про встановлення судового контролю у справі по суті заявленого клопотання з огляду на те, що в силу вимог ч.1 ст. 382 КАС України зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення віднесено до повноважень суду, який ухвалив судове рішення.

Використання у приписах вказаної статті словосполучення «суд, який ухвалив судове рішення» дає підстави для висновку, що для встановлення судового контролю після ухвалення судового рішення у справі, якщо воно фактично не виконується, повинен видаватись окремий процесуальний документ (ухвала) і саме судом, який постановив відповідне рішення.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в ухвалі від 20 червня 2018 року у справі № 800/592/17, та правовою позицію Верховного Суду, викладеною в постанові від 18 квітня 2019 року у справі № 286/766/17, які суд, з урахуванням вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, враховує при вирішенні спірних правовідносин.

Статтею 320 КАС України визначені підстави для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, серед яких визначено неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання (п.4 ч.1).

Разом з тим, чинним процесуальним законом не передбачено можливості скасування судом апеляційної інстанції ухвали суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, та повернення її заявнику та/або залишення такої заяви без руху для усунення її недоліків.

Аналіз терміну «провадження» у контексті адміністративного процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що зазначений термін означає як зібрання певних документів, які були предметом судового розгляду (справа), так й комплекс певних процесуальних дій у їх системі.

При цьому, процесуальне законодавство також застосовує такі терміни як «судочинство» та «судовий процес», які за своїм змістом є ширшими ніж судове провадження, оскільки означають увесь комплекс процесуальних дій, прав та обов`язків учасників при здійснення правосуддя та принципів правосуддя (судочинство) та судовий розгляд (судовий процес).

Виконання судових рішень є завершальною стадією судового процесу. Саме такий принцип застосовує Європейський суд з прав людини у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

Розгляд заяв в порядку ст. 382 КАС України має наслідком виконання або невиконання судового рішення, як завершальної стадії судового процесу; такий розгляд є комплексом певних процесуальних дій його учасників, а тому такий розгляд підпадає під термін «провадження у справі».

За наслідками розгляду таких заяв суд постановляє ухвалу, яка за своєю суттю не є ухвалою суто з процесуальних питань, а має наслідком виконання або невиконання судового рішення, тому має суттєве значення для руху справи та судового процесу у цілому.

Таким чином, системний аналіз вказаних норм процесуального права дає підстави для висновку, що апеляційний суд має повноваження на скасування ухвали суду першої інстанції, прийнятої в порядку ст.382 КАС України, та направлення справи на продовження розгляду до суду першої інстанції, оскільки спірна ухвала перешкоджає подальшому провадженню у справі.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржувану ухвалу суду слід скасувати, оскільки така винесена з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення заяви в порядку ст. 382 КАС України, із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що при прийнятті оскаржуваної ухвали суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що є підставою для скасування такої ухвали із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 312, ст. 315, ст. 317, ст. 320, ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного агропромислового підприємства «Поділля Агро» задовольнити повністю.

Ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року про відмову в задоволенні заяви про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі № 500/4468/20 скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 02 серпня 2022 року.