Справа № 120/4582/21-а
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2022-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/4582/21-а Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шаповалова Т.М.

Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П.

04 серпня 2022 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Смілянця Е. С. Драчук Т. О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не проведення нарахування та виплати позивачу його середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.12.2020 року по 09.04.2021 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити позивачу його середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.12.2020 року по 09.04.2021 року.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 06.08.2021 позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не проведення нарахування і виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.12.2020 по 09.04.2021;

- стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 7378 грн (сім тисяч триста сімдесят вісім гривень ) як суми середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.12.2020 року по 09.04.2021 року;

- в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині незадоволених позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалити нове рішення, яким зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 його середній заробіток за час затримки при звільненні за період з 08 грудня 2020 року по 09 квітня 2021 року включно.

Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що обрахунок його середнього заробітку суд мав здійснити керуючись Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на те, що апелянтом оскаржується прийняте судом першої інстанції рішення лише в частині відмовлених позовним вимог, тому колегія суддів і переглядає правомірність прийнятого судом першої інстанції рішення лише в зазначених межах апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задовольнити, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі наказу начальника Західного територіального управління Національної гвардії України від 03.12.2020 року № 60 (по особовому складу) позивача звільнено з військової служби у запас.

На реалізацію вказаного наказу командиром Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України 07.12.2020 року видано наказ №284, яким позивача з 08.12.2020 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Проте, в день звільнення з позивачем розрахунок по грошовому забезпеченню проведено не у повному обсязі, а саме не виплачено: компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки; заборгованість по грошовому забезпеченню; одноразову грошову допомогу при звільненні; грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна.

11.12.2020 Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснила зарахування на картковий рахунок у розмірі 168 185,86 грн., а 09.04.2021 року - 25414,40 грн. в якості грошової компенсації вартості неотриманого речового майна.

Відповідно до інформації наданої Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України, у грудні 2020 року позивач після звільнення отримав грошове забезпечення у сумі 168 536,16 грн.

30.04.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак на момент подання позовної заяви відповіді не отримав, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинами сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

Судом першої інстанції встановлено та не оскаржується сторонами, що остаточний розрахунок з позивачем відповідачем проведено 09.04.2021, тобто з відповідача на користь позивача слід стягнути відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні.

Водночас, виходячи з принципу пропорційності, суд першої інстанції вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 7378 гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що складається з 838,92 грн (повна компенсація за 2 дні) та 6539 грн (13, 10% від 49915,74 грн (середнього заробітку за період 11.12.2020 до 09.04.2021).

Апелянт не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає, що обрахунок його середнього заробітку суд мав здійснити керуючись Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Даючи правову оцінку спірному рішенню суду першої інстанції в цій частині, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За приписами частини другої статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 викладені наступні правові висновки: "Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Необхідність застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, також викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, посилання на яку є у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 823/1823/18, то на прикладі обставин справи № 480/3105/19 його суть виглядає так: « У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 303772,85 гривень, з яких: грошове забезпечення 246115,38 гривень (81,02%) та компенсація за не отримане речове майно 57657,47 гривень (18,98%). Обрахована судом першої інстанції відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за невикористане речове майно, становить 59255,90 гривень. Судова палата, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 11246,77 гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (18,98% від 59255,90 гривень)».

При вирішенні цього питання суд першої інстанції вірно застосував критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

У цій справі відповідно до інформації, наданої відповідачем та позивачем, з позивачем у день виключення зі списків не проведено повного розрахунку, а саме не виплачено заборгованість по грошовому забезпеченняю, одноразова грошова допомога при звільненні, компенсація невикористаних днів календарної відпустки та компенсація за неотримане речове майно. Лише 11.12.2020, тобто через два дні після звільнення, позивачу виплачено 168185,86 грн.

А тому за два дні позивачу належить сплатити середній заробіток у 100% розмірі, що становить 838,92грн.

Разом з тим, в день звільнення позивачеві належало до виплати 168536,16 + 25414,40грн компенсації за неотримане речове майно, всього 193 950,56 грн, що становить 100%.

Таким чином, сума невиплачених сум з 11.12.2020 до 09.04.2021 становить 25414,40 - 13,10 % від всієї суми, яка підлягала виплаті позивачу.

Обрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, сума середнього заробітку за один день становить 419,46 грн.

Кількість днів з 11.12.2020 до 09.04.2021 становить 119.

Отже, суд першої інстанції виходячи з принципу пропорційності, дійшов правильного висновку, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 7378 грн як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що складається з 838,92 грн (повна компенсація за 2 дні) та 6539 грн (13, 10% від 49915,74 грн (середнього заробітку за період 11.12.2020 до 09.04.2021).

Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Смілянець Е. С. Драчук Т. О.