Справа № 500/2235/22
Суддя: Мартиць Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2022-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №500/2235/22

03 серпня 2022 рокум. Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі: головуючого судді Мартиць О.І. розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, в якій просить:

скасувати рішення двадцятої сесії VIII скликання Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 30 листопада 2021 №373 "Про розгляд заяви ОСОБА_1 " щодо відмови в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га. на території села Баворів Тернопільського району,

зобов`язати Великогаївську сільську раду Тернопільського району Тернопільської області прийняти рішення про надання позивачу дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га на території села Баворів Тернопільського району.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач звернулася до Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області із клопотанням про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства. Рішенням десятої сесії VIII скликання Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 29.04.2021 №168 "Про дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки" позивачу відмовлено в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території с. Баворів Тернопільського району Тернопільської області.

Не погоджуючись з таким рішенням позивач оскаржила його в судовому порядку і рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 08.09.2021 у справі №500/2866/21 позов позивача задоволено, скасовано вищевказане рішення Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, зобов`язано здійснити розгляд звернення позивача повторно та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

Рішенням двадцятої сесії VIII скликання Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 30.11.2021 №373 "Про розгляд заяви ОСОБА_1 " позивачу відмовлено в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території с. Баворів Тернопільського району Тернопільської області.

Позивач вважає спірне рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, що і слугувало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 03.06.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до статей 162-164 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

27.06.2022 відповідач подав до Тернопільського окружного адміністративного суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Вказує, що на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 08.09.2021 у справі №500/2866/21 за заявою позивача від 16.11.2021 про повторний розгляд заяви від 20.04.2021, відповідачем повторно розглянуто заяву позивача. Із змісту заяви про виділення земельної ділянки вбачається, що земельну ділянку планується виділити за рахунок земель сільськогосподарського призначення землі, які перебувають в користуванні на території с. Баворів Тернопільського району Тернопільської області, а тому відповідач своїм рішенням №168 від 29.04.2021 відмовив позивачу у такому виділенні відповідно до вимог частини 7 статті 118 Земельного кодексу України.

Відповідно до рішення Баворівської сільської ради Тернопільського району №6 від 04.05.1998 громадянам були передані земельні ділянки в тимчасове користування із резервного фонду. Правовим режимом користування земельною ділянкою на даний час може бути тільки оренда або власність. Станом на момент розгляду звернення вказана земельна ділянка не може бути виділена відповідно до вимог частини 7 статті 118 Земельного кодексу України, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації (земельна ділянка перебуває в користуванні громадян, проводиться інвентаризація всіх земельних ділянок відповідно до розроблення нового генерального плану населеного пункту).

Таким чином, як виходить із заяви, яка подала до відповідача позивач, земельну ділянку площею 2,00 га позивач просить виділити за рахунок земель сільськогосподарського призначення (землі, які перебувають в користуванні) на території с. Баворів Тернопільського району Тернопільської області), а тому відповідач своїм рішенням №168 від 29.04.2021 відмовив позивачу у такому виділенні, відповідно до вимог частини 7 статті 118 Земельного кодексу України, де передбачено виключно таку підставу відмови у наданні дозволу: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Також заявнику було надано роз`яснення, що земельна ділянка, яку вона планувала отримати у власність знаходиться на земельному масиві, де знаходяться земельні ділянки у користуванні жителів Баворівського старостинського округу.

На підставі наведеного, рішенням відповідача від 30.11.2021 №373 "Про розгляд заяви ОСОБА_1 " позивачу відмовлено у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га. для ведення особистого селянського господарства на території с. Баворів Тернопільського району Тернопільської області відповідно до вимог частини 7 статті 118 Земельного кодексу України, а саме невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації.

На підставі статті 262 КАС України судовий розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Позивач у відповідності до положень Земельного кодексу України звернулася із заявою від 20.04.2021 до Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства загальною площею 2,00 га, що розташована за адресою: с. Баворів Тернопільського району.

Рішенням десятої сесії VIII скликання Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 29 квітня 2021 року №168 "Про дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки" гр. ОСОБА_1 відмовлено в наданні дозволу щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована за адресою: село Баворів Тернопільського району у зв`язку з тим, що вказана в графічних матеріалах земельна ділянка з бажаним місцем розташування перебуває у користуванні жителів села Баворів відповідно до пункту 6 ст.118 Земельного кодексу України відсутнє погодження землекористувачів (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 08.09.2021 у справі №500/2866/21 визнано протиправним та скасовано рішення десятої сесії VII скликання Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області №168 від 29 квітня 2021 року в частині відмови ОСОБА_1 в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га на території села Баворів Тернопільського району Тернопільської області та зобов`язано Великогаївську сільську раду Тернопільського району Тернопільської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20 квітня 2021 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га на території села Баворів Тернопільського району Тернопільської області та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства України з урахуванням висновків суду.

На виконання вказаного судового рішення Великогаївською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області 30 листопада 2021 року на пленарному засіданні двадцятої сесії восьмого скликання повторно розглянуто заяву позивача та прийнято рішення №373 "Про розгляд звернення ОСОБА_1 ", яким вирішено відмовити ОСОБА_1 в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га у власність для ведення особистого селянського господарства на території села Баворів Тернопільського району Тернопільської області відповідно до вимог частини 7 статті 118 Земельного кодексу України, а саме невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації.

Вважаючи рішення відповідача протиправним, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість рішення відповідача на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України, суд виходить з наступного.

Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з частиною першою статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту "б" частини першої статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до частин першої - третьої статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульовано статтею 118 Земельного кодексу України.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Земельного кодексу України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно з частинами шостою та сьомою статті 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Тобто, відповідно до частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України підставою для відмови у надання дозволу на розроблення проекту землеустрою може бути лише невідповідність місце розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі №813/481/17, від 18 жовтня 2018 року у справі №527/43/17, від 25 лютого 2019 року у справі №347/964/17 та від 22 квітня 2019 року у справі №263/16221/17.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність.

При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою, що свідчить про відсутність у відповідача підстав для встановлення будь-яких обмежень у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою іншій особі при дотриманні нею вимог вказаних статей Земельного кодексу України.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на вказану норму Конституції України суд зазначає, що неправомірною є відмова відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстав інших, ніж передбачено законом, а саме: невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до оскаржуваного в даній справі рішення відповідача, позивачу було відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га у власність для ведення особистого селянського господарства на території села Баворів Тернопільського району з посиланням на невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації.

Суд зазначає, що обов 'язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.

Так, відмова у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою має бути пояснена вказівкою на конкретні невідповідності законам або прийнятим відповідно до них нормативно-правовим актам, генеральним планам населених пунктів та іншої містобудівної документації.

Разом з тим, суд враховує, що відповідач не надав жодних доказів невідповідності місця розташування об`єкта (земельної ділянки, на яку претендує позивач) вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації.

Посилання відповідача на рішення Баворівської сільської ради Тернопільського району №6 від 04.05.1998 про виділення земельних ділянок під городи громадянам сільської ради в тимчасове користування із резервного фонду як на підставу неможливості виділення позивачу вказаної у заяві від 20.04.2021 земельної ділянки судом не приймається до уваги, оскільки воно не підтверджує належним чином те, що саме бажана позивачем земельна ділянка виділена в тимчасове користування. Крім того, правовим режимом користування земельною ділянкою на даний час може бути тільки оренда або власність.

На підставі встановлених фактичних обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин, суд приходить до переконання, що оскільки оскаржуване рішення Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області про відмову у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність від 29.04.2021 року не містить передбачених частиною сьомою cтатті 118 Земельного кодексу України підстав для відмови в задоволенні відповідної заяви позивача, тому таке рішення є необґрунтованим і протиправним. Тому оскаржуване рішення відповідача підлягає скасуванню.

Щодо способу поновлення прав позивача, порушення яких визнано судом, то необхідно зазначити наступне.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими необхідно розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

З огляду на наведене, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У даній справі, повноваження щодо надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови, регламентовано положеннями Земельного кодексу України.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою або відмовити у наданні такого дозволу. Згідно з законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Така правова позиція узгоджується із позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 22.12.2018 у справі №804/1469/17, від 14.08.2019 у справі №0640/4434/18, від 12.09.2019 у справі №0640/4248/18 та від 28.11.2019 у справі №803/1067/17.

Щодо ефективності вибраного способу захисту, суд зазначає, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у її наданні, які передбачені частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України.

При цьому, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх підстав, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки.

Прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою, без перевірки наявності чи відсутності усіх названих підстав для відмови у його наданні, може бути необґрунтованим та призвести до надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою з порушенням закону.

У контексті обставин спору застосування такого способу захисту вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою.

Проте наведених обставин судом не встановлено. Оцінка правомірності рішення стосувалася лише тих мотивів, які наведено в рішенні Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області №373 від 30 листопада 2021 року "Про розгляд заяви ОСОБА_1 ".

Однак суд, в межах даної справи, не має повноважень досліджувати чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усі інші умови для надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою. За таких обставин у суду відсутні підстави для зобов`язання відповідача надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою.

Разом з тим, відповідно до пункту п`ятого частини першої Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану" №2145-IX від 24.03.2022 під час дії воєнного стану безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється.

Частиною першою статті 372 КАС України передбачено, що у разі необхідності спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні. Так само на відповідних суб`єктів владних повноважень можуть бути покладені обов`язки щодо забезпечення виконання рішення.

Підсумовуючи наведене, суд вважає, що належним способом захисту, відновлення прав позивача за даних фактичних обставин, необхідно визнати саме зобов`язання відповідача після припинення дії воєнного стану в Україні або в даній місцевості, чи відповідних змін у законодавстві повторно розглянути заяву позивача від 20.04.2021 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства загальною площею 2,00 га, що розташована в с. Баворів Тернопільського району.

Залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.

При цьому суд враховує роз`яснення, що викладені у пункті 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, відповідно до якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Цей же принцип знайшов свій вираз у низці рішень Європейського суду з прав людини, у яких ЄСПЛ неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain); рішення у справі "Серявін та інші проти України").

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закріплений у частині першій статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Суд, враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

При вирішенні питання про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 382 КАС України встановлено, що суд, який ухвалив рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Таким чином, вказаною статтею КАС України встановлено право, а не обов`язок суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, проти якого ухвалено рішення, подати у встановлений судом строк звіт про його виконання.

Разом з тим, на думку суду, в даному випадку підстави для встановлення (в порядку частини першої статті 382 КАС України) судового контролю за виконанням судового рішення у цій справі шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення відсутні, оскільки у суду немає обґрунтованих сумнівів щодо виконання відповідачем рішення у цій справі, а крім того, примусове виконання рішень суду у даній категорії справ забезпечується органами державної виконавчої служби.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Таким чином, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача належить стягнути судовий збір у розмірі 496,20 грн, сплачений згідно з квитанцією № від 26.05.2022.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області №373 від 30 листопада 2021 року "Про розгляд заяви ОСОБА_1 "

Зобов`язати Великогаївську сільську раду Тернопільського району Тернопільської області після припинення дії воєнного стану в Україні або в даній місцевості, чи відповідних змін у законодавстві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.04.2021 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства загальною площею 2,00 га, що розташована в селі Баворів Тернопільського району.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість) грн 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 03 серпня 2022 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

відповідач:

- Великогаївська сільська рада Тернопільського району Тернопільської області (місцезнаходження: вул. Галицька, 47, с. Великі Гаї, Тернопільський район, Тернопільська область, 47722, )

Головуючий суддя Мартиць О.І.