Справа № 200/19151/21
Суддя: Крилова М.М.
Дата ухвалення: 2022-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2022 року Справа№200/19151/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Крилової М.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини Національної гвардії України НОМЕР_4 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, зобов`язання сплатити моральну шкоду, -

В С Т А Н О В И В:

28 грудня 2021 року до Донецького окружного адміністративного суду, через систему «Електронний суд», надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини Національної гвардії України НОМЕР_4 про:

- визнання протиправною бездіяльність щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.11.2018 року по 10.12.2021 року включно у сумі 463442,10 грн.;

-зобов`язання нарахувати та виплатити за період з 27.11.2018 року по 10.12.2021 року включно у сумі 463442,10 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні;

-зобов`язання сплатити моральну шкоду, завдану внаслідок протиправної бездіяльності стосовно остаточного розрахунку індексації грошового забезпечення у відповідності до рішення суду, незаконної затримки такої виплати у сумі 20000 грн.

В обґрунтування позовної заяви вказано, що у період з 10.05.2016 року по 27.11.2018 року позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_4 Національної гвардії України. При звільнені з позивачем не було проведено повний розрахунок, через це останній був вимушений звернутися до суду за захистом свої прав. На підставі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22.01.2021 року №200/11963/20 відповідач добровільно сплатив індексацію грошового забезпечення у сумі 4435,66 грн. Не погодившись з розрахунком індексації позивач звернувся із заявою про ухвалення додаткового судового рішення. На підставі додаткового судового рішення відповідачем була сплачена індексація грошового забезпечення в повному розмірі, яка була сплачена на поточний рахунок 10.12.2021 року. Оскільки відповідач провів повний розрахунок при звільненні лише 10.12.2021 року існують підстави для стягнення з відповідача середній заробіток з весь час затримки виплати невипалченого грошового забезпечення при звільненні.

Відповідач позов не визнав та надав відзив на позовну заяву зі змісту якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22.01.2021 року №200/11963/20 платіжним дорученням №1278 від 27.05.2021 року та №3613 від 09.23.2021 року позивачу було перераховано 4435,66 грн. та 67930,29 грн. відповідно. Також вказує, що не здійснення виплат індексації грошового забезпечення відбулось не з вини відповідача та не з залежних від нього причин, що виключає підстави зазначені в ст.. 117 КЗпП.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року позовну заяву залишено без руху, у зв`язку із поданням позову без дотримання вимог, встановлених статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою суду від 11 січня 2022 року відкрито провадження в справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження, витребувано копії та докази.

Згідно з нормами статті 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджують паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 виданий Слов`янським МВ ГУДМС України в Донецьій області 17 січня 2013 року. Має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 .

Наказом командира військової частини 3034 Національної гвардії України від 27.11.2018 року №26 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

У зв`язку з неповним розрахунком при звільненні, а саме не виплати індексації за період проходження служби, ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду за захистом своїх прав.

Рішенням Донецького окружеого адміністративного суду від 22.01.2021 року №200/11963/20-а, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 17.05.2021 року позов задоволено частково, а саме:

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини Національної гвардії України НОМЕР_4 щодо нездійснення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період служби ОСОБА_1 з 10 травня 2016 року по 27 листопада 2020 року (включно).

Зобов`язано Військову частину Національної гвардії України НОМЕР_4 нарахувати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період його служби з 10 травня 2016 року по 27 листопада 2020 року (включно), відповідно до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 №1282-XII та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 та виплатити суму нарахованої індексації.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

На виконання рішення суду Військовою частиною НОМЕР_4 виплачена платіжним дорученням №1278 від 27.05.2021 року індексація грошового забезпечення у розмірі 450,21 грн., що підтверджується платіжним дорученням та довідкою відповідача від 13.08.2021 року №347.

Не погодившись з розрахунком індексації відповідача, ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із заявою про прийняття додаткового судового рішення.

23 листопада 2021 року Донецьким окружним адміністративним судом по справі №200/11963/20-а ухвалено додаткове судове рішення в якому зазначено: зобов`язати Військову частину Національної гвардії України НОМЕР_4 нарахувати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період його служби з 10 травня 2016 року по 27 листопада 2018 року (включно), відповідно до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 №1282-XII та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 та виплатити суми нарахованої індексації із застосуванням базового місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 10 травня 2016 року по 28 лютого 2018 року - січень 2008 року, а в період з 1 березня 2018 року по 27 листопада 2020 року - березень 2018 року.

На виконання вимог додаткового судового рішення від 23.11.2021 року по справі №200/11963/20, відповідачем проведено нове нарахування та виплата індексації грошового забезпечення та перераховано на рахунок позивача 10.12.2021 року платіжним дорученням №3613 від 09.12.2021 року у сумі 67930,29 грн.

Повний розрахунок проведено 10 грудня 2021 року, що підтверджується копією виписки з карткового рахунку від 10.11.2021 року.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд зазначає наступне.

За ч. 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму (ст. 116 КЗпП України).

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 цього КЗпП України).

Постанова КМУ від 07.11.2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», постанова Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» та Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 року № 425 не містять норм щодо виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, неврегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, тому щодо них необхідно застосувати положення КЗпП України, а саме статті 116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Непоширення норм КЗпП України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 807/3664/14, від 31.10.2019 року у справі № 2340/4192/18.

Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Відповідач зобов`язаний був виплатити індексацію грошового забезпечення у день звільнення, а саме 27.11.2018 року.

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

За ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За абз. 1 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час (абз. 3 п. 2 Порядку № 100).

З абз. 1 п. 2 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Оскільки позивача звільнено з військової служби у запас з 27 листопада 2018 року, а виплата індексації грошового забезпечення відповідачем здійснена лише 10.12.2021 року, строк затримки розрахунку складає - 1108 календарних днів.

Розмір середньоденного грошового забезпечення за останні повні календарні місяці служби, середньоденне грошове забезпечення складає 285,15 (11244,28 (вересень + 6150,09 (жовтень)/61р.д.). Грошове забезпечення у зв`язку із затримкою розрахунку з дати звільнення по дату кінцевого розрахунку складає: 285,15* 1108 к.д. = 315946,2 грн.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За обставин цієї справи суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

В цій справі загальний розмір належних позивачу при звільненні виплат склав 101917,14 грн., з яких індексація грошового забезпечення 72365,95 грн. (71,01%).

Враховуючи наявність між сторонами спору про належні позивачу при звільненні суми індексації грошового забезпечення, виходячи з принципу пропорційності, суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь компенсації за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 224353.25 грн., грн.(середньоденний заробіток 218,15 грн. х 1108 днів х 71,01% ).

Разом з тим, суд враховує, що Верховним Судом у постановах у справах № 821/1083/17, № 761/9584/15-ц, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зроблено висновок, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Отже, з огляду на встановлені обставини та з метою дотримання балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування, визначивши його в загальній сумі 5 000 грн.

При цьому ефективним способом захисту прав позивача суд вважає стягнення цих сум на його користь з відповідача.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача сплатити на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 20000 грн., суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до положень статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з нормами частини 2 зазначеної статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За унормуванням частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

За приписами статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Отже, в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Всупереч вимогам статей 77, 78 КАС України представник позивача не подав доказів, які б підтверджували факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань, або втрат немайнового характеру, обґрунтування розміру заявленої моральної шкоди, а також інші обставини, що мають значення для вирішення цієї вимоги, а тому позовні вимоги про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню про що правильно зазначено судом першої інстанції.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 3 ст. 139 КАС при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4834,42 грн.

Враховуючи наведене вище, оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позовної вимоги щодо сплати моральної шкоди у розмірі 20000 грн., суд дійшов висновку про стягнення з бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 4634,42 грн.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Військової частини Національної гвардії України НОМЕР_4 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, зобов`язання сплатити моральну шкоду, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини Національної гвардії України НОМЕР_4 , щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.11.2018 року по 10.12.2021 року включно.

Стягнути з Військової частини Національної гвардії України НОМЕР_4 (місцезнаходження: АДРЕСА_1; код ЄДРПОУ НОМЕР_5) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.11.2018 року по 10.12.2021 року включно у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Військової частини Національної гвардії України НОМЕР_4 (місцезнаходження: АДРЕСА_1; код ЄДРПОУ НОМЕР_5) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 4634 (чотири тисячі шістсот тридцять чотири) гривні 42 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя М.М. Крилова