Справа № 520/28739/21
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2022-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

08.02.2022 р. справа №520/28739/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Військової частини НОМЕР_1 (далі за текстом - відповідач, орган публічної адміністрації, Війська частина, ВЧ, владний суб"єкт, адміністративний орган)
провизнання бездіяльності протиправною та спонукання до перерахунку, -

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльності з приводу ненарахування та невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення військовослужбовця за кожен повний календарний рік за період 31.08.2006р.-12.12.2017р.; 2) зобов`язання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення військовослужбовця за кожен повний календарний рік за період 31.08.2006р.-12.12.2017р.; 3) визнання протиправною бездіяльності з приводу ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення військовослужбовця за період 31.08.2006р.-12.12.2017р.; 4) зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення військовослужбовця за період 31.08.2006р.-12.12.2017р.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що при звільнення відповідачем протиправно не було виплачено одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби за період служби 31.08.2006р.-12.12.2017р., а також індексацію грошового забезпечення за вказаний період. Наполягав, що для обрахунку вислуги років періоди служби в Національній поліції України та у Національній гвардії України мають сумуватися.

Відповідач з поданим позовом не погодився, зазначивши, що до вислуги військової служби не підлягають включенню стаж служби в органах внутрішніх справ України та стаж служби у поліції. Наполягав, що вислуга років військової служби обчислена правильно. Показник тривалості вислуги років військової служби не дозволяє громадянину прагнути до отримання одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення військовослужбовця за кожен повний календарний рік за період 31.08.2006р.-12.12.2017р. Стверджував, що протягом періоду 31.08.2006р.-12.12.2017р. не здійснював фінансового забезпечення заявника у якості військовослужбовця.

Суд, вивчивши доводи позову і відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період 31.08.2006р.-06.11.2015р. проходив службу в органах внутрішніх справ України ( в Управлінні Державної служби охорони при ГУМВС України в Харківській області).

З 06.11.2015р. був переведений до Управління поліції охорони Харківської області Департаменту поліції охорони Національної поліції України, де проходив службу до 12.12.2017 року. На день звільнення зі служби в органах внутрішніх справ календарна вислуга років склала 10 років 10 місяців.

У період 17.01.2018р.-15.03.2021р. заявник проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України

15.03.2021року позивача звільнили з військової служби та виключили зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1№49 від 15.03.2021 року.

Згідно згаданого наказу, час служби позивача в календарному обчисленні складає 15років 09 місяців 27днів. У свою чергу, встановлена вислуга для нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні станом на 15.03.2021р. складає у календарному обчисленні - 03 роки 01 місяць 28днів.

Учасниками справи не заперечується обставина невиплати владним суб`єктом одноразової грошової допомоги при звільненні, а також обставини невиплати індексації грошового забезпечення військовослужбовця за період 31.08.2006р.-12.12.2017р.

Стверджуючи про протиправність такого управлінського волевиявлення владного суб`єкта, заявник ініціював даний спір.

Отже, предметом даного спору є власне суто відмова органу публічної адміністрації від виконання управлінської функції фінансового забезпечення реалізації соціального права публічного службовця.

Вирішуючи спір по суті (адже на вимоги заявника поширюється правовий режим захисту згідно з ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України, бо грошове забезпечення військовослужбовця є аналогом винагороди цивільного робітника за працю), суд вважає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням конституційного обов`язку по захисту Вітчизни здійснюється, насамперед, за Законом України 25.03.1992р. №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі за текстом - Закон України №2232-XII).

За визначенням ч.1 ст.2 Закону України №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України №2232-XII порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

У силу бланкетних приписів ст.40 Закону України №2232-XII саме норми Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991р. №2011-ХІІ (далі за текстом - Закон України №2011-ХІІ) присвячені унормуванню відносин з приводу прав, пільг та соціальних гарантій військовослужбовців.

Проте, ані приписами Закону України №2232-XII, ані приписами Закону України №2011-ХІІ не регламентовані відносини з приводу обчислення показника тривалості військової служби.

Лише положення ст.171 Закону України від 09.04.1992р. №2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та постанови КМУ від 17.07.1992р. №393 містять правила обчислення вислуги років, проте не вислуги років військової служби, а стажу професійної діяльності громадянина України для набуття права на отримання пенсії у порядку Закону України від 09.04.1992р. №2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та одноразової грошової допомоги при звільненні.

При цьому, навіть положення цих актів права не містять правила поглинання показником тривалості вислуги років військової служби стажу служби в органах внутрішніх справ та стажу служби в поліції.

Суд зауважує, що правила проходження громадянином України служби в органах і підрозділах внутрішніх справ України, в органах і підрозділах Національної поліції України та у лавах Національної гвардії України мають істотні відмінності.

Так, відносини з проходження громадянином України служби у лавах Національної гвардії України регламентувались приписами Закону України від 04.11.1991р. №1774-ХІІ "Про Національну гвардію", а наразі регламентуються приписами Закону України від 13.03.2014р. №876-VII "Про Національну гвардію України".

4 листопада 1991 року

Частиною 1 ст.1 Закону України від 13.03.2014р. №876-VII "Про Національну гвардію України" визначено, що Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначено для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від кримінальних та інших протиправних посягань, охорони громадської безпеки і порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України від 13.03.2014р. №876-VII "Про Національну гвардію України" особовий склад Національної гвардії України складається з військовослужбовців та працівників. Національна гвардія України комплектується військовослужбовцями, які проходять військову службу за контрактом та за призовом.

Згідно з ч.3 ст.9 Закону України від 13.03.2014р. №876-VII "Про Національну гвардію України" комплектування Національної гвардії України військовослужбовцями та проходження ними військової служби здійснюються відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та Положення про проходження військової служби громадянами України в Національній гвардії України, що затверджується Президентом України.

У відповідності до ст.21 Закону України від 13.03.2014р. №876-VII "Про Національну гвардію України" військовослужбовці Національної гвардії України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства (ч.2 ст.21); грошове забезпечення військовослужбовців Національної гвардії України здійснюється в порядку та розмірах, що визначаються Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст.21).

Отже, відносини з проходження громадянином України служби у лавах Національної гвардії України є відносинами із проходження військової служби у порядку Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Натомість, відносини з проходження громадянином України служби в міліції унормовувались положеннями ст.18 Закону України від 20.12.1990р. №565-ХІІ "Про міліцію" та приписами Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (затверджене постановою Кабінету Міністрів Української Радянської Соціалістичної Республіки від 29.07.1991р. №114; далі за текстом - Положення №114), а відносини з проходження громадянином України поліцейської служби визначені Законом України від 02.07.2015р. №580-VIII "Про Національну поліцію".

За правилом п.2 ч.2 ст.78 Закону України від 02.07.2015р. №580-VIII "Про Національну поліцію" до стажу служби в поліції зараховуються військова служба в Збройних Силах України, Державній прикордонній службі України, Національній гвардії України, Управлінні державної охорони, Цивільній обороні України, внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки, Державній спеціальній службі транспорту.

Проте, ані Закон України від 20.12.1990р. №565-ХІІ "Про міліцію", ані Положення №114, ані Закон України від 02.07.2015р. №580-VIII "Про Національну поліцію" не містять жодної згадки про те, що вислуга років у міліції (органах внутрішніх справ України) чи вислуга років у поліції підлягає включенню до складу вислуги років військової служби.

Розглядаючи справу, суд зазначає, що виплата одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовця кадрової військової служби або служби за контрактом передбачена одночасно двома актами права, а саме: ч.1 ст.9 Закону України від 09.04.1992р. №2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та абз.1 ч.2 ст.15 Закону України №2011-ХІІ.

Так, відповідно до ч.1 ст.9 Закону України від 09.04.1992р. №2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Абзацом 1 ч.2 ст.15 Закону України №2011-ХІІ визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Слід зазначити, що обидві процитовані норми закону не передбачають будь-яких обмежень стосовно обчислення показника тривалості вислуги лише в календарних роках, а натомість передбачають виплату одноразової грошової допомоги у разі звільнення за наявності вислуги 10 років і більше.

У свою чергу, Порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №393 від 17.07.1992р. і передбачає як календарне обчислення тривалості служби, так і кратне / пільгове обчислення тривалості служби, що остаточно призводить до появи такої правової категорії як "загальний показник вислуги років", котрий є умовною величиною складається як з проміжків "звичайної" вислуги років, так і з проміжків "пільгової вислуги років", трансформованої у вимір календарних років, календарних місяців, календарних днів.

З системного тлумачення положень викладених правових норм випливає, що поняття "календарна вислуга років" застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги: "в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби»" При цьому, умовою набуття громадянином права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до ч.2 ст.15 "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" є наявність умови - перевищення величини "вислуги 10 років і більше".

Таким чином, у спеціальному законодавстві відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше виключно календарних років вислуги.

Наведене правозастосування повністю корелюється із висновками постанов Верховного Суду від 11.04.2018р. у справі №806/2104/17 та від 24.11.2020р. у справі №822/3008/17.

Розв`язуючи спір, суд зважає, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.01.2020р. у справі №814/1460/16 адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зміст цієї норми процесуального закону було розтлумачено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою порушення власних прав інтересів.

Ініціювавши даний спір, заявник наполягав на вчиненні суб"єктом владних повноважень саме протиправної бездіяльності.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а: 1) як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені; 2) Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи; 3) Правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади. Правова процедура встановлює чітку послідовність дій із зазначенням способів та методів її здійснення, підстав, порядку, форми та строків такої діяльності; 4) встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права, є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.

Перевіривши аргументи учасників справи добутими по справі доказами в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах відповідачем - органом публічної адміністрації не вчинялось бездіяльності, позаяк станом на 15.03.2021р. відповідач - суб"єкт владних повноважень, Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України не мав правових підстав для включення проміжку часу трудової діяльності заявника 31.08.2006р.-12.12.2017р. до вислуги років військової служби.

Заявник цього волевиявлення суб"єкта владних повноважень не оскаржував, вимоги про зобов`язання включити період часу 31.08.2006р.-12.12.2017р. до показника тривалості військової служби у межах даного спору не заявляв.

Тому за цим епізодом у діянні суб`єкта владних повноважень - Військової частини відсутня подія вчинення бездіяльності як такої.

Обчислений суб"єктом владних повноважень показник вислуги років військової служби - 03р. 01м. 28дн. є явно та очевидно недостатнім для призначення, обчислення, нарахування та виплати на користь заявника одноразової грошової допомоги ч.1 ст.9 Закону України від 09.04.1992р. №2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та абз.1 ч.2 ст.15 Закону України №2011-ХІІ за рахунок коштів, призначених для фінансування видатків Військової частини Національної гвардії України.

Окрім того, суд бере до уваги те, що матеріали справи не містять об"єктивних даних, котрі б беззаперечно доводили існування у розпорядженні відповідача - Військової частини достовірних даних про неотримання заявником одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції.

До того д, оскільки у період часу 31.08.2006р.-12.12.2017р. заявник не проходив ані служби у лавах Національної гвардії України, ані військової служби взагалі, на фінансовому утриманні суб"єкта владних повноважень з сфери управління Національної гвардії України не знаходився, грошового забезпечення у якості військовослужбовця не одержував, то відповідач не має ані підстав, ані приводів, ані повноважень для призначення, обчислення, нарахування та виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовця.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), вичерпно реалізував усі юридичні механізми з"ясування об"єктивної істини; надав розгорнуту оцінку усім юридично значимим доводам сторін і обставинам справи; взяв до уваги усі юридично значимі фактори; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст.139-143 КАС України.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя Сліденко А.В.