Справа № 420/25978/21
Суддя: Хурса О. О.
Дата ухвалення: 2022-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Хурси О.О.,

за участю секретаря судового засідання Ілясова А.І.,

представника позивача Скорохватова Н.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Одеської обласної прокуратури (вул. Пушкінська, 3, м. Одеса, 65026), Офісу Генеральної прокуратури (вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Офісу Генеральної прокуратури, в якому позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати наказ керівника Одеської обласної прокуратури від 16.11.2021 №2484к про звільнення її ОСОБА_1 , з посади прокурора Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області та органів прокуратури з 18.11.2021 року;

поновити її ОСОБА_1 , на посаді прокурора Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області або на рівнозначній посаді в Одеській обласній прокуратурі;

стягнути з Одеської обласної прокуратури на її ОСОБА_1 , користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.11.2021 року до дня поновлення на посаді;

зобов`язати Офіс Генеральної прокуратури допустити її ОСОБА_1 , до проходження атестації.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Представник позивача в обґрунтування позовних вимог зазначив, що оскаржуваний наказ є протиправним, оскільки ОСОБА_1 звільнено на підставі не подання нею у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію, що передбачено пп.1 п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

Незважаючи на не подання позивачем у встановлений строк заяви про переведення та про намір пройти атестацію, вважає, що позивача незаконно звільнено, оскільки вона з 23.10.2018 по 22.10.2021 перебувала у відпустці по догляду за дитиною.

Водночас, представник позивача вказує на недотримання норм законодавства, передбачених Кодексом законів про працю України при прийнятті оскаржуваного наказу, відсутність обставин ліквідації або реорганізації органу прокуратури або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, що виключає наявність правових підстав для звільнення ОСОБА_1 .

Крім того, в оскаржуваному наказі від 16.11.2021 року №2484к представник Одеської обласної прокуратури посилався на ст. 11 Закону України «Про прокуратуру», яка не передбачає повноваження керівника щодо звільнення прокурора, у зв`язку з неподанням ним заяви про переведення та про намір пройти атестацію.

Також представник позивача вказує на дискримінаційних характер оскаржуваного характеру.

Ухвалою суду від 22.12.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 21.02.2022 року позов залишено без руху, надано строк на усунення недоліків позову.

Ухвалою суду від 18.04.2022 року продовжено розгляд справи №420/25978/21. Вирішено розгляд справи №420/25978/21 здійснити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 17.05.2022 року.

Ухвалою суду від 04.07.2022 року закрито підготовче засідання справа призначена до судового розгляду.

Представник Одеської обласної прокуратури надав відзив на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позову та зазначив, що вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Наказом керівника Одеської обласної прокуратури від 16.11.2021 №2484к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області та органів прокуратури з 18.11.2021 року.

Представник відповідача зазначає, що єдиним юридичним фактом, що зумовлює звільнення на підставі пп.1 п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» є неподання заяви про переведення на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію. При цьому, звільнення прокурора в даному випадку є безальтернативним наслідком неподання прокурором такої заяви.

При цьому, вказує, що законодавець не пов`язує звільнення у разі неподання прокурором звільнення у разі неподання прокурором заяви з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому прокурор обiймає посаду, або скороченням кількості прокурорів органу прокуратури як необхідною безпосередньою передумовою для такого звільнення.

Представник відповідача наголошує, що позивачем у встановлений строк не подано заяву Генеральному прокурору про переведення до обласної прокуратури та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію, що є необхідною і достатньою підставою для її звільнення.

До суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він просив задовольнити позовні вимоги та зазначив, що відповідачем невірно, без достатніх підстав застосовано щодо позивача норму пп. 1 п. 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», а приймаючи рішення про звільнення, відповідач діяв всупереч вимогам ч. 2 ст. 19 Конституції України.

Представник позивача наголошує, що для звільнення на підставі вказаної норми необхідна обов`язкова сукупність двох юридичних фактів: по-перше, неподання заяви про переведення та про намір пройти атестацію і, по-друге, ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, або скорочення частини кількості прокурорів органу прокуратури.

Додатково представником позивача вказано, що Законом «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» порушено міжнародні договори, ратифіковані Україною. Крім того вказаний Закон є дискримінаційним та не відповідає Конституції України.

У судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позовні вимоги з підстав викладених у позові.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 15.12.2015 року наказом Прокуратури Одеської області №3233к від 15.12.2015 року призначена на посаду прокурора Ізмаїльської місцевої прокуратури (а.с.28).

Наказом прокурора Одеської області №2047к від 11.10.2018 року ОСОБА_1 з 23.10.2018 року було надано відпустку, як матері дитина, якої потребує домашнього догляду до досягнення нею 4-ти річного віку до 22.10.2019 року (а.с.30).

Наказом прокурора Одеської області №2063к від 09.10.2019 року ОСОБА_1 з 23.10.2019 року було надано відпустку, як матері дитина, якої потребує домашнього догляду до досягнення нею 5-ти річного віку до 22.10.2020 року (а.с.31).

Наказом прокурора Одеської області №2300к від 13.10.2020 року ОСОБА_1 з 23.10.2020 року було надано відпустку, як матері дитина, якої потребує домашнього догляду до досягнення нею 6-ти річного віку до 22.10.2021 року (а.с.32).

Наказом Одеської обласної прокуратури №701к від 12.03.2021 року, у зв`язку з припиненням функціонування місцевих прокуратур Одеської області і початком роботи окружних прокуратур Одеської області з 15.03.2021 року №40 відповідно до наказу Генерального прокурора «Про день початку роботи окружних прокуратур», а також не проходженням атестації, тимчасово визначено робоче місце у Ізмаїльській окружній прокуратурі Одеської області, зокрема, прокурору Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_1 (а.с.33-34).

Наказом Одеської обласної прокуратури №2234к від 08.10.2021 року керуючись ч. 2 ст. 11 Закону України «Про прокуратуру» вирішено прокурора Ізмаїльської місцевої прокуратури ОСОБА_1 вважати такою, що приступила до роботи після відпустки для догляду за дитиною з 23.10.2021 року (а.с.35).

Наказом Одеської обласної прокуратури №2484к від 16.11.2021 року, керуючись ст. 11 Закону України «Про прокуратуру», ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі не подання у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до окружної прокуратури та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію (пп. 1 п. 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури») з 18.11.2021 року (а.с.37).

Не погоджуючись із наказом №2484к від 16.11.2021 року, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Спірні правовідносини регламентуються Конституцією України, Законом України «Про прокуратуру», «Прикінцевими і перехідними положеннями» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019№113-ІХ, Порядком проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора №221 від 03.10.2019.

В силу вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 2 червня 2016 року №1401-VIII Конституцію України доповнено статтею 131-1, відповідно до якої в Україні діє прокуратура, яка здійснює: 1) підтримання публічного обвинувачення в суді; 2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; 3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Законом України «Про прокуратуру» 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон №1697-VII) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема, щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

19 вересня 2019 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-ІХ (далі - Закон №113-ІХ), яким внесено зміни до кодексів та законів України не скільки щодо форми чи змісту діяльності прокуратури, а скільки щодо реформи органів прокуратури в частині кадрових питань. Встановлена Законом переатестація не має систематичного характеру, відбувається одноразово за окремим законом, є винятковою. У Пояснювальній записці до цього законопроекту було зазначено, що він спрямований на запровадження першочергових і, багато в чому, тимчасових заходів, пов`язаних передусім із кадровим перезавантаженням органів прокуратури шляхом атестації чинних прокурорів, а також надання можливості всім доброчесним кандидатам, які мають належні теоретичні знання та практичні навички, на конкурсних засадах зайняти посаду прокурора у будь-якому органі прокуратури.

Відповідно до пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Положення щодо проходження атестації, передбаченої цим розділом, поширюються на прокурорів та слідчих органів прокуратури, які, зокрема, на день набрання чинності цим Законом займали посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, але з поважних причин, до яких належать тимчасова непрацездатність, відпустка по догляду за дитиною, відрядження для участі в роботі інших органів на постійній основі тощо, не проходили атестацію (пп. 2 п. 7 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX).

Згідно п. 7 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX прокурори та слідчі органів прокуратури, які, зокрема, не проходили атестацію у зв`язку з відпусткою по догляду за дитиною, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації.

Атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 7 цього розділу (пункт 9 Розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX).

Згідно з пункту 10 Розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, прокурори та слідчі органів прокуратури, які, зокрема, не проходили атестацію у зв`язку з відпусткою по догляду за дитиною, мають право у строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

У пункті 11 Розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX визначено, що атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур, утворення, визначення складу, періоду та порядку роботи яких, здійснюється Генеральним прокурором.

На підставі та на виконання Закону №113-IX наказом Генерального прокурора № 221 від 03.10.2019 затверджено Порядок проходження прокурорами атестації (далі - Порядок №221).

У пункті 1 розділу 1 Порядку №221 визначено, що атестація прокурорів - це встановлена Розділом II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX та цим Порядком процедура надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур.

Відповідно до пунктів 2, 6 Порядку №221 атестація прокурорів Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), регіональних, місцевих прокуратур та військових прокуратур проводиться відповідними кадровими комісіями.

Атестація включає такі етапи: 1) складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора; 2) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки; 3) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.

Згідно з пунктами 8, 9 Порядку №221 за результатами атестації прокурора відповідна кадрова комісія ухвалює одне із таких рішень: 1) рішення про успішне проходження прокурором атестації; 2) рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Форми типових рішень визначені у додатку 1 до цього Порядку.

Атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку.

Заява, вказана у пункті 9 Розділу I цього Порядку, подається Генеральному прокурору прокурорами Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), прокурорами регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), прокурорами місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та інших військових прокуратур (на правах місцевих) до 15 жовтня 2019 року (включно). Заява підписується прокурором особисто (пункт 10 Порядку №221).

Відповідно до пунктів 1-4 розділу ІІ Порядку №221 після завершення строку для подання заяви, вказаної у пункті 9 розділу I цього Порядку, кадрова комісія формує графік складання іспитів та оприлюднює його на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України не пізніше ніж за п`ять календарних днів до дня складання іспиту. Перелік тестових питань для іспиту затверджується Генеральним прокурором та оприлюднюється на веб-сайті Генеральної прокуратури України не пізніше ніж за сім календарних днів до дня складання іспиту. Тестування проходить автоматизовано з використанням комп`ютерної техніки у присутності членів відповідної кадрової комісії і триває 100 хвилин. Тестові питання обираються для кожного прокурора автоматично із загального переліку питань у кількості 100 питань. Кожне питання має передбачати варіанти відповіді, один з яких є правильним. Після закінчення часу, відведеного на проходження тестування, тестування припиняється автоматично, а на екран виводиться результат складання іспиту відповідного прокурора. Кожна правильна відповідь оцінюється в один бал. Максимальна кількість можливих балів за іспит становить 100 балів.

Прохідний бал (мінімально допустима кількість набраних балів, які можуть бути набрані за результатами тестування) для успішного складання іспиту становить 70 балів.

У пункті 5 розділу ІІ Порядку №221 визначено, що прокурор, який за результатами складення іспиту набрав меншу кількість балів, ніж прохідний бал, не допускається до іспиту у формі тестування на загальні здібності та навички, припиняє участь в атестації, а відповідна кадрова комісія ухвалює рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.

Аналогічні положення містяться в пункті 16 Розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX.

Тобто, Законом №113-IX визначено обставини подання прокурором заяви про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію. Між тим, Законом № 113-IX чітко обумовлено зміст відповідної заяви та те, що має бути зазначено прокурором в останній.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивачем протягом вказаного періоду не подано Генеральному прокурору заяву про переведення до обласної прокуратури та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію.

Суд враховує, що відповідно до наказу Офісу Генерального прокурора від 03.09.2020 року №410 «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур», юридичну особу «Прокуратура Одеської області» перейменовано у «Одеську обласну прокуратуру» без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Тобто, сам факт початку роботи Одеської обласної прокуратури не впливав на порядок та процедуру проведення атестації працівників Прокуратури Одеської області, які виявили намір пройти таку атестацію.

Зі змісту положень статей 2, 22-26 Закону України «Про прокуратуру» як у редакції до внесення змін Законом № 113-IX, так і у редакції Закону № 113-IX встановлено, що жодне повноваження прокурора не поставлено у залежність від обставин функціонування юридичної особи як учасника суспільних відносин.

Тому проведене перейменування юридичної особи публічного права з Прокуратури Одеської області на Одеську обласну прокуратуру належить сприймати як потребу в актуалізації найменування суб`єкта права, з яким у заявника у минулому не складалось жодних правових відносин з приводу проходження публічної служби.

Тобто, запровадження Законом № 113-IX атестації прокурорів регіональної прокуратури як однієї з умов для їх переведення в обласну прокуратуру пов`язане в тому числі із створенням передумови для побудови системи прокуратури, кадровим перезавантаженням органів прокуратури та способом перевірки та оцінки кваліфікацій чинних прокурорів на відповідність їх посадам прокурора в таких органах. Така атестація визначена законодавцем та відбувалась у спосіб і порядок, який є діючим і стосується усіх прокурорів, які виявили намір пройти атестацію, а тому не може вважатись протиправною чи такою, що носить дискримінаційний характер по відношенню до позивача.

Пунктом 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ визначено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї із наступних підстав:

- неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію;

- рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури;

- в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію;

- ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.

Указані в цьому пункті прокурори можуть бути звільнені з посади прокурора також і на інших підставах, передбачених Законом України «Про прокуратуру».

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не було реалізовано право щодо подання заяви про переведення та про намір пройти атестацію в порядку та спосіб встановлений чинним законодавством.

Щодо доводів позивача в частині відсутності у спірному наказі підстав звільнення слід звернути увагу на наступне.

З аналізу положень абзацу першого пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ вбачається, що підставою для звільнення прокурора є настання однієї з підстав, визначених у підпунктах 1-4 пункту 19 цього розділу, зокрема й неподання прокурором у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію і Закон №113-ІХ не вимагає додаткової підстави для звільнення.

Необхідно наголосити, що проведення атестації прокурорів визначено на законодавчому рівні як умова реформування органів прокуратури, що стосувалась зокрема усіх без винятку прокурорів, які мали бажання продовжувати працювати у органах прокуратури.

Посилання у пункті 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ на ліквідацію чи реорганізацію органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, як на підставу звільнення прокурорів також передбачено у п. 9 ч.1 ст. 51 Закону №1697-VII. Однак вказаний нормативний припис містить інший зміст положень цієї статті, які визначають загальні підстави для звільнення прокурорів, визначені Законом №1697-VII.

Таким чином, посилання на п. 9 ч.1 ст. 51 Закону №1697-VII і посилання в пункті 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ на п. 9 ч.1 ст. 51 Закону №1697-VII, які передбачають законодавче регулювання підстав і умов звільнення прокурорів, створює ситуацію, коли на врегулювання цих правовідносин претендують декілька правових норм, які відмінні за своїм змістом і містяться в різних законах.

Порівнюючи співвідношення правових норм Закону №1697-VII і Закону №113-ІХ, які визначають загальні підстави і умови, за яких можливе звільнення прокурорів, можна сказати, що вони не суперечать одна одній, кожна з них претендує на відповідне застосування для врегулювання певного аспекту правовідносин.

Існування Закону №1697-VII та Закону № 113-ІХ, які претендують на застосування до спірних правовідносин, прийняті в різний час.

Закон №1697-VII, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, прийнятий 14 жовтня 2014 року (набрав чинності 15 липня 2015 року), а Закон №113-ІХ, положення якого передбачають реалізацію першочергових заходів із реформи органів прокуратури, прийнятий 19 вересня 2019 року (набрав чинності 25 вересня 2019 року, крім окремих його приписів, що не мають значення для цієї справи). Тобто, Закон №113-ІХ який визначає способи і форми правового регулювання спірних правовідносин, набрав чинності у часі пізніше.

Оскільки Закон №113-ІХ визначає першочергові заходи із реформи органів прокуратури, то він є спеціальним законом до спірних правовідносин. А тому п. 9 ч.1 ст. 51 Закону №1697-VII, який визначає загальні підстави для звільнення, не є застосовним в межах спірних правовідносин.

Водночас, Верховний Суд у постанові від 12.07.2022 року по справі №420/6951/19 дійшов висновку, що підставою для звільнення прокурора є настання однієї з підстав, визначених у пп. 1 - 4 п. 19 ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ, зокрема й неподання прокурором у встановлений строк заяви про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію. Одночасно, закон не вимагає додаткової підстави для звільнення, зокрема такої, як ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Закон визначає, що звільнення відбувається не з підстав, установлених п. 9 ч.1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», а на підставі цього пункту, що є нормативною підставою.

Посилання у п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ на нормативний припис як на підставу для звільнення прокурора на п. 9 ч.1 ст. 51Закону України «Про прокуратуру», містить інший зміст положень цієї статті, які визначають «Загальні підстави для звільнення прокурорів», визначені Законом, який прийнятий у часі раніше, а саме 14.10.2014, який набрав чинності 15.07.2015.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем правомірно вказано у оскаржуваному наказі як підставу звільнення керуючись пп. 1 п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ.

Також не можуть бути взяті до уваги доводи позивача щодо посилань в оскаржуваному наказі на ст. 11 Закону №1697-VII, оскільки наведене у цьому випадку не є визначальним.

Статтею 11 Закону №1697-VII визначені повноваження керівника обласної прокуратури.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону №1697-VII керівник обласної прокуратури, зокрема, призначає на посади та звільняє з посад прокурорів обласних та окружних прокуратур у встановленому цим Законом порядку.

На час виникнення спірних правовідносин законодавство, що регулює підстави та порядок звільнення прокурора з посади або припинення його повноважень, не обмежувалось виключно положеннями Закону №1697-VII.

Аналізуючи пункт 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ, суд дійшов висновку, зокрема, що підставою для звільнення прокурора є настання однієї з підстав, визначених у вказаній нормі, зокрема неподання заяви про переведення та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.

За таких обставин суд вважає, що доводи позивача в цій частині не можуть бути покладені в основу рішення про задоволення позовних вимог.

Окрім того, суд додатково звертає увагу на те, що інші доводи та заперечення сторін не спростовують встановленого вище судом та не мають визначального характеру для вирішення спору по суті.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Підсумовуючи вищевикладене, повно та всебічно проаналізувавши матеріали адміністративної справи суд дійшов до висновку про відповідність оскаржуваного наказу критеріям, які встановлені частиною 2 статті 2 КАС України, що в свою чергу зумовлює відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Як наслідок, позовні вимоги в частині поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і зобов`язання допустити позивача до проходження апеляції задоволенню не підлягають, з огляду на їх похідний характер.

Оскільки адміністративний позов не підлягає до задоволення, то відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат про які просить позивач.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 9, 262, 241-246, 287 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Одеської обласної прокуратури (вул. Пушкінська, 3, м. Одеса, 65026, ), Офісу Генеральної прокуратури (вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Повний текст рішення складено 01 серпня 2022 року.

Суддя О.О. Хурса

.