Справа № 804/14800/15
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2022-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

27 липня 2022 року м. Дніпросправа № 804/14800/15

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Білак С.В., Олефіренко Н.А.,

секретар судового засідання Соловей Л.О.

за участі представника відповідача та третьої особи Булаха Є.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.02.2022 р. (суддя Ільков В.В., повне судове рішення складено 14.02.2022 р.) в справі № 804/14800/15 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Головне управлення Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС), третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Головне управлення Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі ГУ ДМС), про скасування рішення від 07.09.2015 р. № 585-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.08.2020 р., залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 03.12.2020 р., в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 15.12.2021 р. задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року скасовано, справа направлена на новий розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.02.2022 р. позов задоволено, визнано протиправним та скасоване рішення Державної міграційної служби України від 07.09.2015 року № 585-15 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25 лютого 2015 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апелянт звертає увагу, що судом першої інстанції обґрунтоване судове рішення посиланням на інформаційні джерела, яка не містять інформацію про країну походження позивача, якою є Республіка Ірак, а суд посилається на джерела інформації стосовно Сирійської Арабської Республіки, тому вважає безпідставним висновок суду першої інстанції, що на теперішній час в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливості переслідування.

Крім того, є неправильним висновок суду першої інстанції про не надання відповідачем оцінки ситуації, яка склалася в країні громадського походження позивача, позаяк в ході здійснення процедури розгляду заяви ДМС та ГУ ДМС встановлено, що в публічному доступі наявна інформація про покращення військово-політичної ситуації в Республіці Ірак, про зменшення випливу угрупування ІДІЛ на територію країни походження позивача, що взято до уваги при розгляді заяви та прийнятті рішення. Також актуальна інформація, яка наявна в публічному доступі, свідчить про покращення ситуації в країні, зокрема, в сфері безпеки. При цьому місто Аль-Фалуджа (Ель-Фалуджа) провінції Анбар Республіки Ірак звільнене від незаконних формувань ІДІЛ та перебуває під повним контролем легітимної влади Іраку, бойові дії в цьому місті не ведуться.

Тому вважає, що актуальна інформація про країну походження позивача підтверджує відсутність у позивача ризику загрози життю та особистості.

Вказує, що під час співбесід позивач повідомляв, що ані він особисто, ані члені його сім`ї не належали до політичних, релігійних, військових або громадських організацій в країні походження, не притягувались до відповідальності в країні походження, проблем при виїзді з Іраку не виникало, він виїхав легально.

Оскільки відсутні будь-які обґрунтовані підстави вважати, що в разі повернення до країни походження позивач зазнає ризику отримання серйозної шкоди у формі смертної кари або приведення її у виконання, або ж тортур чи нелюдського або принизливого поводження чи покарання, апелянт вважає, що у позивача відсутні умови, необхідні для надання йому статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Апелянтом звернуте увагу також на наступне.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року в Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає чотири основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, зокрема, неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження.

Позивач 02.03.2022 р. залишив територію України, здійснивши перетин державного кордону через пункт пропуску «Ягодин» у напрямку «виїзд», місце перебування позивача станом на теперішній час невідомо. При цьому перетин державного кордону України здійснив за паспортним документом іноземця паспортом громадянина Республіки Ірак номер НОМЕР_1 , який видано 26.04.2016 р. Міністерством внутрішніх справ Республіки Ірак. Тобто у 2016 році позивача документовано паспортом громадянина Іраку, виданого компетентним органом державної влади країни громадянського походження.

На думку апелянта, ці обставини свідчать про те, що позивач під час перебування на території України звертався за захистом країни походження Республіки Ірак та безперешкодно отримував відповідний захист з боку країни походження та, відповідно, підтверджують відсутність у позивача побоювань стати жертвою переслідувань в країні походження.

В судовому засіданні представник відповідача та третьої особи апеляційну скарги підтримав та просив її задовольнити.

Позивач до судового засідання не з`явився.

Судові повістки, які направлялись за адресою позивача, зазначеною ним особисто в заявах по суті справи та в заявах з процесуальних питань, повернуто суду із відміткою відділення зв`язку про відсутність адресата.

За приписами частини першої статті 131 КАС України учасники судового процесу зобов`язані під час провадження у справі повідомляти суд про зміну місця проживання (перебування, знаходження), роботи, служби. У разі неповідомлення про зміну адреси повістка надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку в порядку, визначеному статтею 129 цього Кодексу, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відтак, оскільки судова повістка вважається врученою позивачу, суд визнав за можливе здійснити апеляційний перегляд справи за відсутності позивача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача та третьої особи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга має бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Іраку.

У 2008 році позивач прибув в Україну для навчання в Харківському національному медичному університеті. Після закінчення першого курсу позивач виїжджав в Ірак у гості до сестри, але 25 серпня 2009 року повернувся до України, щоб продовжити навчання.

Після відрахування з навчання у 2011 році позивач не залишив територію України в установлений строк.

Вперше позивач звернувся до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у 2013 році.

02 серпня 2013 року згідно із рішенням ДМС України № 469-13 позивачу відмовлено в задоволенні заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2013 року у справі №804/12808/13-а, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2014 рок, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06 червня 2014 року (К/800/29588/14) громадянину Іраку ОСОБА_1 відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії.

Проте, територію України в встановлений строк заявник не залишив

25 лютого 2015 року ОСОБА_1 вдруге звернувся до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, так як вважав, що в нього з`явилися нові обставини, а саме: погіршення військово-політичної ситуації на території Іраку, що загострило ситуацію в сфері безпеки на території Іраку.

Рішенням ДМС України від 07 вересня 2015 року №585-15 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою для відмови в задоволенні заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту зазначені такі обставини:

- заявник не надав переконливих доказів можливості його утисків чи переслідування в країні походження;

- метою звернення заявника до міграційної служби є вирішення особистих питань з метою легалізації на території України;

- на підставі проаналізованої інформації з джерел Інтернету зроблено висновок про неактуальність переслідування заявника та покращення ситуації в країні походження, зокрема у зв`язку тим, що армія Іраку звільняє частину захоплених угрупуванням «Ісламська держава» територій, зменшуючи вплив даного угрупування та знищуючи бойовиків.

Під час співбесід в ГУ ДМС України в Дніпропетровській області позивач стверджував, що побоюється повертатися до своєї країни походження у зв`язку з наступними причинами:

- в співбесідах від 02 березня 2015 року та 02 липня 2015 року позивач розповів про погрози з боку терористів, які вбили його батьків та рідного брата, оскільки вони були міліціонерами на території Іраку. Родичів запідозрили в зраді Іракській владі, так як після військових подій на території Іраку формуватися державному устрою допомагала американська влада;

- позивач стверджував, що йому неодноразово погрожували смертю у вигляді телефонних дзвінків за те, що його батьки були міліціонерами та зрадили рідну державу;

- військові події, які до сьогоднішнього дня не мають логічного завершення та унеможливлюють його подальше навчання.

Під час додаткової співбесіди від 02 липня 2015 року позивачем надані пояснення, що вбивство його рідних відбулося у жовтні 2006 року, коли він був в гостях у сестри в м. Багдад. До їхнього дому у м. Аль-Фалуджа, де позивач мешкав зі своєю родиною, прийшли терористи та вбили його рідних. Зі слів заявника, про вбивство близьких йому повідомили сусіди, які зателефонували.

Крім того, позивач вказує, що він хотів би навчатися і отримати освіту в Україні.

Суд першої інстанції вважав, що існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань, тощо в разі повернення до Іраку, ситуація в якій докорінно змінилась під час його перебування в Україні, а відповідачем не надано належної правової оцінки поясненням позивача про ситуацію, яка склалася після його виїзду у зв`язку з розгортанням збройного конфлікту в країні його походження.

Враховуючи, що ДМС та ГУ ДМС не враховано поточної та актуальної інформації по ситуації в Іраку й не спростовано можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам статті 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для надання позивачу захисту в Україні відповідно до умов, передбачених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Суд першої інстанції вказав, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, призвело до прийняття протиправного рішення щодо відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тому враховуючи висновки Верховного Суду, здійснені у цій справі, дійшов висновку, що прийняте відповідачем спірне рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 07 вересня 2015 року №585-15, не відповідає критеріям, які встановлені частиною другою статті 2 КАС України, оскільки є необґрунтованим, тобто таким, що прийнято без врахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а відтак підлягає скасуванню, а порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача повторно, з урахуванням висновків, викладених в цьому рішенні, розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та прийняти рішення.

Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд визнає приведені висновки необґрунтованими, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Ірак.

Міністерством внутрішніх справ Республіки Ірак 26.04.2016 р. позивачу видано паспорт громадянина Республіки Ірак номер НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ).

ГУ ДМС 12.02.2022 р. видана ОСОБА_3 довідка про звернення за захистом в Україні № 003601, яка дійсна до 12.05.2022 р.

У 2008 році позивач прибув в Україну для навчання в Харківському національному медичному університеті. Після закінчення першого курсу позивач на короткий строк виїхав до Республіки Ірак з метою побачити сестру. Повернувся до України 25.08.2009 р. з метою продовження навчання.

Після відрахування з навчання у 2011 році позивач не залишив територію України в установлений строк.

Вперше позивач звернувся до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у 2013 році.

Рішенням ДМС № 469-13 від 02.08.2013 р. позивачу відмовлено в задоволенні заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.12.2013 р. у справі №804/12808/13-а, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13.05.2014 р., відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування рішення ДМС від 02.08.2013 р. № 469-13.

Позивач територію України у встановлений строк не залишив

ОСОБА_1 25.02.2015 р. вдруге звернувся до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з підстави погіршення військово-політичної ситуації на території Іраку, що загострило ситуацію в сфері безпеки на території Іраку.

Рішенням ДМС від 07.09.2015 р. №585-15 відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з таких підстав: заявник не надав переконливих доказів можливості його утисків чи переслідування в країні походження; метою звернення заявника до міграційної служби є вирішення особистих питань з метою легалізації на території України; на підставі проаналізованої інформації з джерел Інтернету зроблено висновок про неактуальність переслідування заявника та покращення ситуації країні походження, зокрема у зв`язку тим, що армія Іраку звільняє частину захоплених угрупуванням «Ісламська держава» територій, зменшуючи вплив даного угрупування та знищуючи бойовиків.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

В силу частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 р. № 3671-VI (далі Закон № 3671-VI), відповідно до пунктів 1 та 13 частини першої статті 1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

За приписами частини першої статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною п`ятою статті 10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою прийняття рішення ДМС від 07.09.2015 р. № 585-15, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є відсутність умов, передбачених п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI.

Згідно з частиною першої статті 8 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до частини третьої статті 10 Закону № 3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначена Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 р. №649 (далі - Правила №649).

Відповідно до пункту 1.2. Правил №649 інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

Уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви (підпункт «е» пункту 2.1 розділу II Правил №649).

В Конвенції про статус біженців 1951 року і в Протоколі 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 29 квітня 2004 року № 2004/83/ЕС в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, зобов`язана вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа зобов`язана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

За змістом пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Пунктом 37 Настанов із процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно з Конвенцією 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (видання 1992 року; далі - Настанови) встановлено, що для надання статусу біженця, у першу чергу, є важливою оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Пунктами 45, 66 Настанов передбачено, що особа, яка подала клопотання про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб уважатися біженцем, особа повинна надати докази повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Країною громадянського походження позивача є Республіка Ірак.

Як вірно зазначив апелянт, судом першої інстанції рішення обґрунтоване, зокрема, інформацією, що міститься в Рекомендаціях УВКБ ООН з питань міжнародного захисту стосовно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку, проте така інформація не є інформацією про країну походження позивача - громадянина Іраку ОСОБА_1 та не має жодного відношення до особистих обставин позивача.

В ході здійснення процедури розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ДМС та ГУ ДМС в Дніпропетровській області використано інформацію, яка знаходиться в публічному доступі, про країну походження позивача - Республіку Ірак.

Інформацією про країну походження позивача - Республіку Ірак, яка актуальна на час прийняття ДМС рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 07.09.2015 р. № 585-15, підтверджується, що армія Іраку звільняє захоплені угрупуванням «Ісламська держава» території, зменшуючи вплив цього угрупування та знищуючи бойовиків.

Така актуальна на час прийняття оскарженого рішення інформація свідчить про покращення військово-політичної ситуації в Республіці Ірак, про зменшення впливу угрупування ІДІЛ на території країни походження позивача, а також і в сфері безпеки.

За змістом пункту 1 статті 8 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 29 квітня 2004 року № 2004/83/ЕС заявник не потребує міжнародного захисту, якщо на певній частині території країни походження для нього не існує реальної небезпеки стати жертвою переслідування або заподіяння серйозної шкоди, і якщо є підстави вважати, що заявник може проживати в цій частині країни.

За інформацією, яка зазначена особисто ОСОБА_1 в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також під час співбесід, проведених із заявником та зафіксованих у відповідних протоколах співбесід, позивач повідомив, що місцем його постійного проживання в АДРЕСА_1 .

За актуальною інформацією АДРЕСА_1 звільнене від незаконних формувань ІДІЛ, та перебуває під повним контролем легітимної влади Іраку; бойові дії в місті Аль-Фалуджа ( ОСОБА_4 , та на їх околицях не ведуться.

Відтак, інформація про країну походження заявника підтверджує відсутність у ОСОБА_1 ризику отримання серйозної шкоди у формі індивідуальної загрози життю або особистості цивільної особи через повальне насильство в ситуаціях міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів в разі його повернення до місця постійного проживання в країні походження - місто Ель-Фалуджа ( ОСОБА_5 ) провінції Анбар Республіки Ірак, а також відсутність причинно-наслідкового зв`язку між можливою загальною небезпекою в умовах відсутності відкритого збройного конфлікту, з одного боку, та індивідуальною загрозою життю, безпеці чи свободі позивача в разі повернення останнього до місця постійного проживання в країні походження, з іншого боку.

Крім того, суд звертає увагу, що під час співбесід позивач повідомляв, що ані він особисто, ані члені його сім`ї не належали до політичних, релігійних, військових або громадських організацій в країні походження, не притягувались до відповідальності в країні походження, проблем при виїзді з Іраку не виникало, він виїхав легально.

Приведені обставини дають підстави стверджувати про відсутність будь-яких обґрунтованих підстав вважати, що в разі повернення до країни походження, позивач зазнає ризику отримання серйозної шкоди у формі смертної кари або приведення її у виконання, або ж тортур чи нелюдського, або принизливого поводження чи покарання в країні походження.

Відповідно, суд доходить до висновку про відсутність у позивача умов, необхідних для надання йому статусу особи, яка потребує додаткового захисту, передбачених статтею 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 15 Директиви ЄС 2011/95/EU від 13.11.2011 року, та пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, а саме відсутній ризик отримання серйозної шкоди у формі смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, а також, відсутня серйозна особиста загроза життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту, відсутні факти дискримінації чи можливого подальшого переслідування.

Стосовно посилання суду першої інстанції на Рекомендації УВКБ ООН від 14 листопада 2016 року, а саме: «Разом з цим, в Рекомендаціях УВКБ ООН від 14 листопада 2016 року зазначено, що ООН та правозахисні організації зафіксували масштабні порушення, вчинені підрозділами сил народної мобілізації, а у ряді випадків - іракських сил безпеки у відношенні цивільних осіб, що рятуються втечею, у особливості чоловіків та хлопчиків із числа арабів-сунітів, у відношенні яких існує думка, що вони підтримують ІДІЛ, незалежно від наявності відсутності доказів зв`язку цих осіб з ІДІЛ (пункт 20). В Іракському Курдистані і районах, які фактично контролюються регіональним урядом Курдистану, курдські сили безпеки звинувачувалися у проведенні довільних арештів і затримань внутрішньо переміщених осіб із числа арабів-сунітів, підозрюваних у зв`язках з ІДІЛ, причому інколи на довгий строк і часто без розгляду справи у суді (пункт 27). Наявність великої кількості внутрішньо переміщених осіб на усій території Іраку і розповсюдження загальної думки про те, що араби-суніти пов`язані з ІДІЛ, або є його прихильниками, призвели також до збільшення числа арештів арабів-сунітів і туркменів-сунітів, які постійно проживали в Багдаді і інших підконтрольних уряду районах, на підставі Закону про боротьбу з тероризмом.», суд зазначає таке.

Положеннями пункту 37 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) передбачено, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Відповідно до пункту 2 статті 8 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 29 квітня 2004 року №2004/83/ЕС при розгляді, чи відповідає певна частина країни походження пункту 1, держави-члени на момент прийняття рішення за клопотанням беруть до уваги загальні обставини, існуючі в цій частині країни, і особисті обставини заявника.

Рекомендації УВКБ ООН від 14 листопада 2016 року, на які посилається суд першої інстанції, вказують на переслідування з боку легітимних органів влади Республіки Ірак осіб, підозрюваних у зв`язках з у групуванням ІДІЛ.

Тобто, за інформацією, що міститься в джерелах, на які посилається суд першої інстанції, переслідування зазнають лише особи, причетні до діяльності терористичних організацій, проте за твердженням позивача ані він, ані його рідні не були причетні до діяльності терористичних організацій, а навпаки батьки позивача були правоохоронцями в Республіці Ірак.

Відтак, інформація, яка міститься в процитованих вище Рекомендаціях, навпаки, підтверджує відсутність у позивача підстав для побоювань зазнати будь-яких переслідувань з боку органів влади країни походження, а побоювання стати жертвою переслідувань з боку терористичних угрупувань, викладені в його заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є лише суб`єктивними припущеннями, які спростовуються інформацією про місце останнього постійного проживання заявника в країні походження (місто Ель-Фалуджа провінції Анбар Республіки Ірак).

Також суд звертає увагу, що за інформацією СУБ Інтерполу на адресу Головного управління МВС України в Дніпропетровській області, зазначеною в листі від 22.04.2015 р. № 28/308/014/15/684, отриманому третьою особою в рамках процедури розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за обліками Генерального секретаріату Інтерполу громадянин Іраку ОСОБА_1 в міжнародному розшуку не перебуває, а за інформацією управлінням Служби безпеки України у Дніпропетровській області, викладеною в листі від 28.04.2015 р. № 55/2-2089, відносно громадянина Іраку ОСОБА_1 не виявлено обставин, передбачених абзацами другим - четвертим частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Отже, відсутні обґрунтовані підстави вважати, що громадянин Іраку ОСОБА_1 має відношення до діяльності терористичних організацій, члени яких можуть зазнати легального та легітимного переслідування з боку урядових сил Республіки Ірак.

Сукупність приведених обставин вказує на відсутність у ОСОБА_1 умов, необхідних для надання особі статусу біженця, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженця 1967 року, пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, а саме відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, внаслідок яких позивач перебуваючи за межами країни свого походження, не міг б користуватися захистом цієї країни внаслідок таких побоювань.

Також суд визнає цілком обґрунтованим посилання апелянта на те, що позивач фактично скористався захистом країни громадянського походження.

Так, однією з підстав, за наявності яких відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженця 1967 року особі може бути наданий статус біженця, є неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження.

Судом встановлено, що Міністерством внутрішніх справ Республіки Ірак на ім`я громадянина Іраку ОСОБА_3 (позивач змінив і`мя з ОСОБА_1 на ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , видано 26.04.2016 р. паспортний документ іноземця (паспорт громадянина Республіки Ірак) номер НОМЕР_1 .

Копія перекладу цього паспортного документу з англійської мови на українську мову надана саме позивачем до ГУ ДМС в Дніпропетровській області 12.02.2022 р.

Відтак, у 2016 році позивача документовано паспортом громадянина Республіки Ірак, виданого компетентним органом державної влади країни його походження, що вказує на те, що громадянин Іраку ОСОБА_1 під час свого перебування на території України звертався за захистом країни походження - Республіки Ірак та безперешкодно отримував відповідний захист з боку країни походження.

Ця обставина підтверджує відсутність у громадянина Іраку ОСОБА_1 як суб`єктивної сторони, так і об`єктивної сторони побоювань стати жертвою переслідувань в країні походження.

Крім того, судом встановлено, що 02.03.2022 р. громадянин Іраку ОСОБА_1 (нове ім`я - ОСОБА_3 »), ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишив територію України, здійснивши перетин державного кордону через пункт пропуску «Ягодин» у напрямку «виїзд».

Перетин державного кордону України громадянин Іраку ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , здійснив за паспортним документом іноземця (паспортом громадянина Республіки Ірак) номер НОМЕР_2 .

На час апеляційного перегляду справи позивач на територію України не повертався.

На думку суду, обставини стосовно виїзду громадянина Іраку ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) за межі державного кордону України свідчать про втрату позивачем інтересу щодо надання йому в Україні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з тим, що він вже не перебуває на території України.

Враховуючи вищенаведені обставини в їх сукупності, у зв`язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, суд доходить до висновку про правомірність рішення відповідача про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом першої інстанції приведені обставини не враховано, що призвело до неправильного вирішення справи.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що не доведеними є обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.02.2022 р. в справі № 804/14800/15 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.02.2022 р. в справі № 804/14800/15 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Головне управлення Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії скасувати.

Ухвалити в справі № 804/14800/15 нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Головне управлення Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття 27.07.2022 р. та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01.08.2022 р.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.В. Білак

суддя Н.А. Олефіренко