Справа № 120/15392/21-а
Суддя: Сапальова Т.В.
Дата ухвалення: 2022-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/15392/21-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Томчук Андрій Валерійович

Суддя-доповідач - Сапальова Т.В.

04 серпня 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сапальової Т.В.

суддів: Капустинського М.М. Ватаманюка Р.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

позивачі звернулись до Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Стрижавської селищної ради про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування заявлених вимог зазначають про протиправність рішень 22 сесії 8 скликання Стрижавської селищної ради від 17.09.2021 №88, №89, №87, №86, №84, №85, якими їм відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства на території с. Мізяківські Хутори (Стрижавської територіальної громади) Вінницького району Вінницької області у зв`язку з тим, що бажане місце розташування земельної ділянки знаходиться на землях історико-культурного призначення.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2021 року позовні вимоги задоволено:

- визнано протиправним та скасовано рішення 22 сесії 8 скликання Стрижавської селищної ради від 17.09.2021 №88, від 17.09.2021 №89, від 17.09.2021 №87, від 17.09.2021 №86, від 17.09.2021 №84, від 17.09.2021 №85 про відмову у наданні позивачам дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність орієнтовною площею по 2,00 га кожному для ведення особистого селянського господарства.

- зобов`язано Стрижавську селищну раду прийняти рішення, якими надати громадянам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства по 2,0 га для кожного окремо на території Мізяківсько-Хутірської сільської ради, за межами с. Мізяківські Хутори (Стрижавської територіальної громади Вінницького району Вінницької області.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити позивачам у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає про те, що землі, на яких розташовані земельні ділянки, щодо яких позивачі бажають отримати дозволи на розробку проектів землеустрою, відносяться до земель історико-культурного призначення, на яких розташовані поселення черняхівської культури 3-4 ст. н.е. та поселення трипільської культури IV-III тис. до н.е. Вказане підтверджується Висновком про наявність земель історико-культурного призначення на території Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 14.08.2004. Згідно з вимогами чинного законодавства України передача земель історико-культурного призначення у власність громадян шляхом їх безоплатної приватизації забороняється. Відтак, відповідач обґрунтовано відмовив позивачам в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

Представник позивачів подав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи апеляційної скарги, просить суд відмовити в її задоволенні та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість судового рішення, повноту встановлення обставин справи, застосування норм матеріального і процесуального права, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.09.2021 позивачі звернулись до відповідача із окремими клопотаннями про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовною площею по 2,00 га для ведення особистого селянського господарства на території Мізяківської-Хутірської сільської ради (Стрижавської територіальної громади) Вінницької області. До клопотань додали: викопіювання з кадастрової карти (вказано суміжний кадастровий номер земельної ділянки :06:002:0041), копію паспорта та РНОКПП, копію витягу про реєстрацію місця проживання, копію нотаріальної довіреності представника.

Рішеннями 22 сесії 8 скликання Стрижавської селищної ради від 17.09.2021 №88, №89, №87, №86, №84, №85 відповідач відмовив позивачам у наданні відповідних дозволів. Свою відмову відповідач мотивував тим, що бажане місце розташування земельної ділянки знаходиться на землях історико-культурного призначення.

Не погоджуючись із такою відмовою позивачі звернулись до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач з формальних та не передбачених законом підстав відмовив позивачам у наданні дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, сільськогосподарського призначення, площею по 2,00 га кожному. Зважаючи на викладене, за наявності достатніх та належним чином поданих позивачами документів та недоведеність відповідачем існування, передбачених чинним законодавством, інших обставин, що можуть слугувати підставою для відмови у наданні дозволу, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та зобов`язання відповідача надати позивачам дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2 га для кожного окремо.

Оцінюючи спірні правовідносини, що виникли між сторонами, та доводи апеляційної скарги, суд враховує наступне.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з змістом ст. 3 ЗК України земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною другою статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Відповідно до пункту «а» частини третьої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно із пунктом «б» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 гектара.

Частиною 1 ст. 122 ЗК України встановлено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до частини 6 статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з частиною 7 статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, якими є:

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Водночас, відповідно до ст. 53 ЗК України до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби.

Згідно зі ст. 54-1 ЗК України з метою охорони культурної спадщини на використання земель у межах території пам`ятки культурної спадщини, історико-культурного заповідника, історико-культурної заповідної території, охоронюваної археологічної території, музею просто неба, меморіального музею-садиби, зон охорони, буферної зони, історичного ареалу населеного місця, території об`єкта культурної всесвітньої спадщини встановлюються обмеження відповідно до Закону України "Про охорону культурної спадщини".

Межі території, на яку поширюються такі обмеження, визначаються відповідно до Закону України "Про охорону культурної спадщини" і зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації, науково-проектній документації у сфері охорони культурної спадщини. Відомості про зазначені обмеження у використанні земель вносяться до Державного земельного кадастру.

Режим використання земель у межах території пам`ятки культурної спадщини, історико-культурного заповідника, історико-культурної заповідної території, охоронюваної археологічної території, музею просто неба, меморіального музею-садиби, зон охорони, історичного ареалу населеного місця, буферної зони, території об`єкта культурної всесвітньої спадщини визначається науково-проектною документацією у сфері охорони культурної спадщини, а до затвердження такої документації - Законом України "Про охорону культурної спадщини".

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України "Про охорону культурної спадщини" від 08.06.2000 №1805-ІІІ (далі - Закон №1805) культурна спадщина - сукупність успадкованих людством від попередніх поколінь об`єктів культурної спадщини.

Об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.

Історичний ареал населеного місця - частина населеного місця, що зберегла об`єкти культурної спадщини і пов`язані з ними розпланування та форму забудови, які походять з попередніх періодів розвитку, типові для певних культур або періодів розвитку.

В даному ж випадку, зі змісту оскаржуваного рішення судом встановлено, що підставою для відмови в наданні позивачам дозволів на виготовлення документації із землеустрою стало те, що відповідна земельна ділянка знаходиться на землях історико-культурного призначення.

За приписами статті 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини», землі, на яких розташовані пам`ятки, історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації.

При цьому зміна цільового призначення земельної ділянки, зміна функціонального призначення території, на яких розташовані пам`ятки, історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, не є підставою для припинення обмежень у використанні земель, встановлених у зв`язку з наявністю таких об`єктів.

Об`єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (далі - Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам`ятки. Порядок визначення категорій пам`яток встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Державний реєстр нерухомих пам`яток України включає геопросторові дані, метадані та сервіси, оприлюднення, інша діяльність з якими та доступ до яких здійснюються у мережі Інтернет згідно із Законом України "Про національну інфраструктуру геопросторових даних". (ч.ч.1,4 ст. 13 Закону України «Про охорону культурної спадщини» )

Згідно з ч.2 ст.14 Закону України «Про охорону культурної спадщини» об`єкт культурної спадщини до вирішення питання про його реєстрацію як пам`ятки вноситься до Переліку об`єктів культурної спадщини і набуває правового статусу щойно виявленого об`єкта культурної спадщини, про що відповідний орган охорони культурної спадщини в письмовій формі повідомляє власника цього об`єкта або уповноважений ним орган (особу).

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» територія пам`ятки археології не може надаватися у приватну власність. Наведене узгоджується із приписами статей 83, 84 ЗК України, згідно з якими землі під об`єктами історико-культурного призначення, що мають історико-культурну цінність, не можуть бути передані у приватну власність.

Так, за твердженнями апелянта земельний масив, в межах якого позивачі бажають отримати у власність земельні ділянки, відноситься до земель історико-культурного призначення, на яких забороняється діяльність, яка суперечить їх цільовому призначенню, а отже не може бути передано земельну ділянку в межах такого масиву у власність для ведення особистого селянського господарства.

Водночас, в матеріалах справи міститься лист Управління містобудування та архітектури Вінницької обласної державної адміністрації від 08.11.2021 №07-03-2339, із якого слідує, що на земельній ділянці орієнтовною площею 12 га, яка є суміжною із земельними ділянками з кадастровими номерами :06:002:0041, :06:002:0045, об`єктів культурної спадщини не виявлено (а.с.25).

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що чинним законодавством передбачено особливий правовий режим земель історико-культурного призначення, згідно з якими такі землі включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації, усі об`єкти культурної спадщини підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, а до вирішення питання про його реєстрацію як пам`ятки вноситься до Переліку об`єктів культурної спадщини.

Водночас, відповідачем не надано доказів включення відповідної земельної ділянки до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації, як землі історико-культурного призначення, або вчинення відповідних реєстраційних дій щодо спірної земельної ділянки або внесення її до Переліку об`єктів культурної спадщини.

Відповідно до ст.23 Закону України «Про охорону культурної спадщини» усі власники пам`яток, щойно виявлених об`єктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці об`єкти зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір.

Докази укладення Стрижавською селищною радою охоронного договору щодо спірної земельної ділянки в матеріалах справи відсутні.

Стосовно доданого до апеляційної скарги Висновку Вінницького науково-дослідного та проектного інституту землеустрою про наявність земель історико-культурного призначення на території Мізякісько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 07.09.2007 №2269/02-20 та заяви апелянта про долучення доказів до матеріалів справи від 10.05.2022 за вих.№1067/02-6, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 та 4. ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що апелянтом не доведено відсутність об`єктивної неможливості надати такі докази до суду першої інстанції, оскільки матеріалами справи підтверджується, що копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками відповідачем отримано 24.11.2021 (а.с.71). При цьому, правом подати відзив на позовну заяву відповідач не скористався. Оскаржуване рішення судом першої інстанції прийнято більш, ніж через місяць з дати відкриття провадження. Отже, колегія суддів вважає, що апелянтом не обґрунтовано наявність об`єктивної неможливості подати додаткові докази до суду першої інстанції.

Оскільки відповідачем до суду першої інстанції не було подано доказів в підтвердження правомірності рішень про відмову в наданні позивачам дозволу на розроблення проекту землеустрою, суд першої інстанції прийняв рішення з урахуванням тих письмових доказів, які знаходяться в матеріалах справи.

В силу положень ч.1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч.1 ст.75 КАС України достовірним є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а ч.1, 2 ст.76 КАС України передбачає, що достатнім є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування та суд вирішує питання про достатність доказів відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається відповідача.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідачем не доведено належними та достатніми доказами факт віднесення бажаної для позивачів земельної ділянки, яка є суміжною із земельною ділянкою з кадастровим номером :06:002:0041, до категорії земель історико-культурного призначення у відповідності до вимог Земельного кодексу України та Закону України «Про охорону культурної спадщини».

З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність рішення Стрижавської селищної ради від 17.09.2021 №88, №89, №87, №86, №84, №85, якими ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12, від 04 серпня 2020 року у справі №340/2074/19 ).

Водночас, за наслідками судового розгляду справи встановлено, що відмова відповідача у наданні позивачам дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки згідно з оскаржуваними рішеннями вчинена без підтвердження підстав, передбачених частиною 7 статті 118 ЗК України.

Таким чином, за відсутності підтвердження законних підстав для відмови в задоволенні клопотань позивачів, з урахуванням правових висновків Верховного Суду, суд першої інстанції обгрунтовано обрав спосіб захисту прав позивачів.

Оцінюючи доводи апелянта про відсутність в адвоката Тиховського М.О. права підпису позовної заяви, колегія суддів дослідила наступне.

До поданої позовної заяви представником ОСОБА_7 були долучені копія договору про надання правової допомоги від 04.11.2021, копія ордеру на представництво інтересів та копії нотаріальних довіреностей від позивачів на нотаріального представника.

У поданих нотаріальних довіреностях зазначається, що нотаріальний представник гр. ОСОБА_8 має право укладати договори про надання правової допомоги з адвокатом від імені позивачів.

Враховуючи надані повноваження нотаріальним представником 04.11.2021 року було укладено договір про надання правової допомоги в інтересах позивачів, що безпосередньо було зазначено в у кладеному договорі з чітким зазначенням в інтересах яких осіб цей договір укладається.

Відтак, долучений до позовної заяви ордер серії ВН №196405 є належним доказом наявності у адвоката Тиховського М.О. повноважень на представництво в суді інтересів позивачів.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття відповідно до ч.1 ст.325 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку з підстав, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Згідно з ч.1 ст. 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Сапальова Т.В.

Судді Капустинський М.М. Ватаманюк Р.В.