Справа № 160/3063/22
Суддя: Турлакова Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2022-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 квітня 2022 року Справа № 160/3063/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Турлакової Н.В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги,-
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просить визнати протиправними дії Головного управління ДПС у Дніпропетровській області щодо нарахування заборгованості зі сплати боргу (недоїмки) Вимогою за № Ф-311 від 20.01.2022, згідно з якою визначено заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 5033,39 грн., штраф 973,65 грн., пеня 3241, 90 грн., всього 9248,94 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що до 01 січня 2017 року законодавством до фізичних осіб-підприємців не було покладено обов`язку сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі, не меншому, ніж мінімальний страховий внесок у розрахунку на місяць. Державна реєстрація фізичної особи-підприємця - це офіційне визнання шляхом засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осібпідприємців та громадських формувань, про фізичну особупідприємця. За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець у період з 16.12.1999 року по 30.12.2016 року. Тобто, підприємницька діяльність позивача припинена 30.12.2016 року. Враховуючи, що обов`язок сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі не меншому, ніж мінімальний страховий внесок у розрахунку на місяць покладено на фізичних осіб-підприємців лише з 01.01.2017 року, оскаржувану вимогу сформовано відповідачем незаконно та за відсутності на те правових підстав.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року провадження в зазначеній адміністративній справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, згідно ч. 2 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Дослідивши чинне законодавство та матеріали справи, суд доходить наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 16.12.2009 року зареєстрований суб`єктом підприємницької діяльності та з 17.12.2009 року перебував на обліку в податкових органах, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Також 30.12.2016 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, підстава: власне рішення.
Згідно з відомостями інтегрованої картки платника за кодом бюджетної класифікації 71040000 засобами діючого програмного забезпечення ФОП ОСОБА_1 проведені автоматичні квартальні нарахування за період 2014 2015 роки та у зв`язку з їх несплатою обліковується заборгованість зі сплати єдиного внеску у розмірі 5033,39 грн., в тому числі:
- за ІІ квартал 2014 року по терміну сплати 21.07.2014 року в сумі 1229,54 грн.;
- за ІІІ квартал 2014 року по терміну сплати 20.10.2014 року в сумі 1267,95 грн.;
- за ІV квартал 2014 року по терміну сплати 20.01.2015 року в сумі 1267, 95 грн.;
- за І квартал 2015 року по терміну сплати 20.04.2015 року в сумі 1267,95 грн.
20.01.2022 року відповідачем на підставі даних інформаційної системи податкового органу прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-311 з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 9248,94 грн.
Підставою для формування вимоги №Ф-311 від 20.01.2022р. є інформація, наявна в базі даних інформаційної системи податкового органу по інтегрованій картці платника податків.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з такого.
За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VI).
Відповідно до статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI встановлено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Обов`язки платників єдиного внеску регламентовано частиною другою статті 6 Закону, згідно з приписами якої платник єдиного внеску зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, що визначені законодавством.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 №2464-VI (в редакції, що діяла до 01.01.2017 року) для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Пунктом 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, що діяла до 01.01.2017 року) встановлено, що для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону № 2464, мінімальний страховий внесок - це сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Згідно з частиною восьмою статті 9 Закону №2464-VI (в редакції, що діяла до 01.01.2017 року) платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Частиною дванадцятою статті 9 Закону №2464-VI передбачено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
Строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується. (частина шістнадцять статті 25 Закону №2464-VI)
З аналізу наведених норм Закону №2464-VI (в редакції, що діяла до 01.01.2017 року) вбачається, що для фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, яка підлягає сплаті до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Так, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що за період з ІІ кварталу 2014 року по І квартал 2015 року (включно) ФОП ОСОБА_1 проведені квартальні нарахування у відповідності до приписів пункту 3 частини першої статті 7 та пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-V.
У зв`язку з несплатою вказаних сум позивачем в інтегрованій картці платника обліковується заборгованість зі сплати єдиного внеску у розмірі 5033,39 грн.
Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 року № 449 врегульовує застосування окремих положень порядку нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон) та визначає процедуру нарахування і сплати фінансових санкцій та стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів податковими органами.
Відповідно до пункту 3 розділу VІ Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційно-телекомунікаційних систем ДПС (далі - ІТС) на суму боргу, що перевищує 10 гривень.
За період з ІІ кварталу 2014 року по І квартал 2015 року (включно) позивачем не надано доказів того, що він перебував у трудових відносинах, отримував заробітну плату з якої належним чином відраховувались податки і збори, в тому числі єдиний внесок, а тому суд дійшов висновку про те, що визначення контролюючим органом позивачу зобов`язання зі сплати єдиного внеску за даний період є правомірним.
При цьому, у спірний період позивач мав статус платника єдиного внеску як фізична особа-підприємець та на той час офіційно не припинив підприємницьку діяльність.
За викладених обставин, суд дійшов висновку, що вимога про сплату боргу (недоїмки) за № Ф-311 від 20.01.2022 в частині заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 5033,39 грн. прийнята відповідачем у відповідності до вимог Закону №2464-V та Інструкції № 449, тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
Щодо нарахування штрафу та пені, то суд зазначає наступне.
Згідно з частиною четвертої статті 25 Закону №2464-V вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.
Відповідно до частини п`ятнадцятої статті 25 Закону №2464-V рішення органу доходів і зборів про нарахування пені та/або застосування штрафів, передбачених частинами одинадцятою і дванадцятою цієї статті, є виконавчим документом.
При цьому, згідно ч.3 ст.79 КАС України, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом із поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Як встановлено судом, 30.12.2016 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, підстава: власне рішення, що підтверджується Безкоштовним запитом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, який наявний в матеріалах справи, а також Ідентифікаційними даними позивача, які надані відповідачем до відзиву на позов.
В силу приписів ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України зазначені висновки мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Разом з тим, щодо обраного позивачем способу захисту, суд зазначає, що в рамках адміністративного судочинства:
дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;
бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;
рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

При обранні способу відновлення порушеного права позивача, суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Таким чином, суд приходить до висновку, що належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправною та скасування вимоги Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-311 від 20.01.2022 року в частині штрафних санкцій в сумі 973,65 грн. та пені в сумі 3241,90 грн.

Згідно до пункту 3 частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В силу частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Суд дійшов висновку щодо наявності підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача частину сплаченого ним суму судового збору у розмірі 496,20 грн.

Керуючись ст.ст.241-250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17-а, ) про визнання протиправною та скасування вимоги - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати Вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-311 від 20.01.2022 року в частині штрафних санкцій в сумі 973,65 грн. та пені в сумі 3241,90 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Дніпропетровській області (49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17-а, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 496,20 грн (чотириста дев`яносто шість гривень 20 коп.).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Турлакова