Справа № 120/14663/21-а
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2022-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/14663/21-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Бошкова Ю.М.

Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П.

26 липня 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Смілянця Е. С. Драчук Т. О. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Стаднік Л. В.,

представника позивача: Кравчука М.О.,

представника відповідача: Пилявця В.В.,

представника третьої особи: Ходаковського Ю.В.,

представника третьої особи: Шеремет А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 08 лютого 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_4 про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_4, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ №32 від 13.07.2021 ІНФОРМАЦІЯ_3 в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби, відповідно до п. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу";

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста командування ІНФОРМАЦІЯ_3 з 13.07.2021;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з відрахуванням при виплаті податків, інших загальнообов`язкових платежів та виплат;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50000 грн.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 08.02.2022 позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ №32 від 13.07.2021 ІНФОРМАЦІЯ_3 в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби, відповідно до пункту 1 статті 87 Закону України "Про державну службу";

- поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста командування ІНФОРМАЦІЯ_3 з 13.07.2021;

- стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.07.2021 по 08.02.2022 (включно) у розмірі 75157,85 грн (сімдесят п`ять тисяч сто п`ятдесят сім гривень вісімдесят п`ять копійок) з вирахуванням при виплаті встановлених законом податків і зборів;

- стягнуто моральну шкоду у розмірі 25000 грн (двадцять п`ять тисяч гривень) за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_2;

- задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

- допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в сумі 9848,17 грн. (дев`ять тисяч вісімсот сорок вісім гривень сімнадцять копійок) з вирахуванням при виплаті встановлених законом податків і зборів;

- стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10000 грн (десять тисяч гривень) та витрати зі сплати судового збору у розмірі 454 грн (чотириста п`ятдесят чотири гривні) за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідач, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням та встановленням недоведених обставин справи.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги відповідач вказав, що порушення ст.184 КЗпП України щодо недопущення звільнення одиноких матерів не мало місця, оскільки, відповідно до положень чинного законодавства на момент звільнення позивач н емала статусу "одинокої матері". Також зазначає, що позивач неналежним чином повідомила відповідача про вагітність, а довідка огляду гінеколога не є безумовним підтвердженням перебування в стані вагітності, що спростовує твердження, що відповідач знав про вагітність позивача. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди апелянт зазначає, що позивач не навела належних доказів, а суд не встановив обставин, що б підтверджували характер обсягу страждань, яких вона зазнала, характеру немайнових втрат та зокрема стан здоровя потерпілого, тяжкість вмимушених змін у її життєвих стосунках та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Представник позивача в судовому засіданні заперечили проти задоволення апеляційної скарги.

Представник відповідача та представники третьої особи в судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги та просили їх задовольнити.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 07.06.2021 №Д-321/1дск, директиви командувача військ оперативного командування «Південь» від 08.06.2021 №2дсх, наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 від 09.07.2021 № 123, 14.07.2021 відбулось переформування ІНФОРМАЦІЯ_3 в ІНФОРМАЦІЯ_2.

10.06.2021 прийнято наказ ІНФОРМАЦІЯ_3 (з адміністративно-господарської діяльності) №69 «Про попередження особового складу про звільнення, у зв`язку з проведенням додаткових організаційних заходів». Відповідно до додатку №1 до наказу від 10.06.2021 №69 зміст вищезазначеного наказу, 10.06.2021 доведено до відома, зокрема ОСОБА_1 , під особистий підпис.

Окрім того, в матеріалах справи наявне попередження №11 від 10.06.2021, яким позивача попереджено, що у зв`язку із проведенням організаційних заходів посада, яку вона займає підлягає скороченню. Водночас, у такому попередженні вказано, що при наявності вакантних посад ОСОБА_1 буде запропонована інша посада. У свою чергу, у разі відмови або відсутності вакантної посади особу буде звільнено за п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Того ж дня, 10.06.2021 позивачем надано ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомлення про наявність у неї статусу одинокої матері, до якого додано копію свідоцтва про народження та копію рішення Крижопільського районного суду про розірвання шлюбу.

12.07.2021 ОСОБА_1 повідомила ІНФОРМАЦІЯ_3 про те, що вона перебуває на 4-5 тижні вагітності, на підтвердження чого надано довідку огляду гінеколога.

Відповідно до витягу з наказу ІНФОРМАЦІЯ_3 (по особовому складу державних службовців) №32 від 13.07.2021 ОСОБА_1 , головного спеціаліста командування ІНФОРМАЦІЯ_3, звільнено зі служби з 13.07.2021, у зв`язку з скороченням штату державних службовців та реорганізацією, п. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу». Підстава: наказ ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) від 09.07.2021 №123, штат №43/077-53.

Вважаючи протиправним наказ про припинення державної служби від 13.07.2021 №32, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що на момент винесення наказу про звільнення позивача із займаної посади, ІНФОРМАЦІЯ_3 був обізнаний як про те, що ОСОБА_1 є одинокою матір`ю, яка виховує дитину до 14 років, так і про те, що ОСОБА_1 перебуває у стані вагітності, а тому у відповідності до частини 3 статті 184 КЗпП України, позивач мала право на обов`язкове працевлаштування, що не було враховано відповідачем при її звільненні та призвело до порушення її конституційного права на працю, передбаченого статтею 43 Конституції України, а також незабезпечення гарантій, наданих працівникам на підставі статті 5-1 КЗпП України.

Суд зазначив, що матеріали справи не містять доказів того, що ІНФОРМАЦІЯ_3 одночасно з попередженням про звільнення, а саме 10.06.2021, пропонував ОСОБА_1 іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що наказ №32 від 13.07.2021 ІНФОРМАЦІЯ_3 в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби, відповідно до п. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" винесено без урахування гарантій, встановлених ч. 3 ст. 184 КЗпП України, відтак, такий наказ є протиправним та підлягає скасуванню.

З приводу позовної вимоги про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста командування ІНФОРМАЦІЯ_2 з 13.07.2021, суд дійшов висновку, що в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом поновлення позивача на посаді головного спеціаліста командування ІНФОРМАЦІЯ_3 з 13.07.2021.

Також, позивачу за період вимушеного прогулу належить до стягнення 75157,85 грн. (145 днів х 518,33 грн).

Надаючи оцінку позовним вимогам у частині відшкодування позивачу моральної шкоди у сумі 50000,00 грн. суд дійшов висновку, що через душевні страждання, які позивач зазнала у зв`язку із незаконним звільненням, відповідно до статті 56 Конституції України, статей 23, 1173 Цивільного кодексу України, ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди.

При цьому, позивач просить стягнути моральну шкоду у сумі 50000 грн. Однак на переконання суду, розмір моральної шкоди необхідно зменшити до 25000 грн., що відповідатиме вимогам співмірності та розумності.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та оскаржуваному рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками Вінницького окружного адміністративного суду та враховує наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII) визначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Відповідно до ст. 4 Закону №889 одним із принципів державної служби є забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 5 Закон №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

З огляду на п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється: за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87 цього Закону).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Частиною 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» визначено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до витягу з наказу №32 від 13.07.2021 ОСОБА_1 звільнено зі служби з 13.07.2021, у зв`язку з скороченням штату державних службовців та реорганізацією, з посиланням на п. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» (скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу).

На переконання позивача, оскаржуваний наказ про її звільнення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки ОСОБА_1 звільнено в порушення ст. 184 Кодексу законів про працю в Україні, оскільки остання є вагітною та має статус одинокої матері. При цьому, в порушення приписів ст. 87 Закону України «Про державну службу» при попередженні про звільнення їй не було запропоновано іншу посаду.

Так, згідно з ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Оскільки Закон України «Про державну службу» не врегульовує питань, пов`язаних з гарантіями для вагітних жінок і жінок, що мають дітей, то в силу приписів ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» на державних службовців поширюється дія ч. 3 ст. 184 КЗпП України.

Суд враховує, що ч. 3 ст. 184 КЗпП України встановлено обмеження щодо звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Таке звільнення можливе лише за умови повної ліквідації підприємства, установи, організації та з обов`язковим працевлаштуванням.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 № 9 одинокою матір`ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Крім того, пункт 5 частини тринадцятої статті 10 Закону України «Про відпустки» визначає одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька, факт утримання (аліменти) для надання відпустки значення не має.

При цьому, під час розгляду справи №120/7532/20-а за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, Вінницький окружний адміністративний суд дійшов висновку про те, що документи, долучені позивачем до позовної заяви є належними доказами, які повністю підтверджують наявність у ОСОБА_1 статусу одинокої матері.

Так, у рішенні Вінницького окружного адміністративного суду від 20.04.2021, яке залишене без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2021, встановлено, що на підтвердження того, що ОСОБА_1 є одинокою матір`ю, позивач долучила: копію свідоцтва про народження дитини; копію рішення Крижопільського районного суду Вінницької області у справі №134/1693/14 від 28.08.2014 про розірвання шлюбу; довідку Крижопільської селищної ради Вінницької області від 05.02.2021 №58 про те, що до складу сім`ї ОСОБА_1 входить донька; довідку Крижопільської селищної ради Вінницької області від 05.02.2021 №58 видана ОСОБА_1 про те, що її донька ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає після розлучення разом з матір`ю, мати утримує дитину одна; довідку відділу освіти, молоді та спорту Крижопільської селищної ради Вінницької області від 05.02.2021 №42 видана позивачу у тому, що її донька дійсно навчається у 5 класі середньої ЗОШ №2, батько не бере участь у вихованні та матеріальному утриманні доньки, не цікавиться її навчанням, не відвідує батьківські збори з учителями не спілкується, не забирає дитину додому. Крім того, позивачем також долучено до матеріалів позовної заяви довідку №08 від 22.02.2021, якою підтверджується що батько за весь період навчання доньки в Крижопільській школі естетичного виховання не відвідує заклад, навчанням доньки не цікавиться, додому її не забирає, а також довідка №152 від 23.02.2021, якою підтверджується що батько на прийом із дитиною до сімейного лікаря не з`являвся та станом здоров`я дитини не цікавився.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи те, що обставини, визначені в рішенні Вінницького окружного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі №120/7532/20-а не змінились, відтак, ОСОБА_1 відноситься до категорії жінок, на яких розповсюджуються гарантії, встановлені ч. 3 ст. 184 КЗпП України, оскільки є одинокою матір`ю, що виховує дитину до 14 років, а тому доводи апеляційної скарги щодо відсутності у позивача статусу одинокої матері не знайшли свого підтвердження.

Крім того, згідно обставин справи, на момент звільнення позивача ОСОБА_1 була вагітною, а тому також у відповідності до ч.3 ст.184 КЗпП України, позивач мала право на обов`язкове працевлаштування.

Щодо доводів апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про стан позивача, то колегія суддів зазначає, що після отримання ОСОБА_1 попередження про те, що її посада підлягає скороченню, вона дізналась про настання вагітності. Про що відповідача було повідомлено у письмовій формі, 12.07.2021. Вищезазначене повідомлення зареєстровано ІНФОРМАЦІЯ_3 за вхідним №1369.

Окрім того, до повідомлення додано копію огляду гінеколога від 07.07.2021, відповідно до якого ОСОБА_1 встановлено діагноз: вагітність 4-5 тиждень.

Посилання відповідача на те, що належним підтвердженням вагітності є перебування працівника на обліку в жіночій консультації, а наданий позивачем консультативний висновок гінеколога про вагітність не є належним підтвердженням вагітності та перебування працівника на обліку в жіночій консультації, суд вважає необґрунтованим, оскільки законодавством не встановлено вимог до документів, якими підтверджується факт вагітності.

При цьому, суд зазначає, що ключовим є саме те, що сторона відповідача знала про вагітність позивача до моменту винесення наказу про звільнення. У свою чергу, ОСОБА_1 не могла повідомити про вагітність на момент вручення повідомлення про наступне вивільнення (10.06.2021), оскільки на той момент позивач навіть не знала про свою вагітність.

Отже, на момент винесення наказу про звільнення позивача із займаної посади, ІНФОРМАЦІЯ_3 був обізнаний як про те, що ОСОБА_1 є одинокою матір`ю, яка виховує дитину до 14 років, так і про те, що ОСОБА_1 перебуває у стані вагітності, а тому у відповідності до частини 3 статті 184 КЗпП України, позивач мала право на обов`язкове працевлаштування, що не було враховано відповідачем при її звільненні та призвело до порушення її конституційного права на працю, передбаченого статтею 43 Конституції України, а також незабезпечення гарантій, наданих працівникам на підставі статті 5-1 КЗпП України.

Окрім того, відповідно до наказу від 13.07.2021 №32 позивача звільнено у зв`язку з скороченням штату державних службовців та реорганізацією, а не ліквідацією органу.

В суді першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження в суді апеляційної інстанції те, що у штатному розписі ІНФОРМАЦІЯ_2 на даний час наявна посада головного спеціаліста командування (юрист), яку обіймала ОСОБА_1 до звільнення зі служби.

Відтак, у зв`язку із переформуванням не відбулось і скорочення посади, яку обіймала позивач внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу, що додатково свідчить про безпідставність звільнення ОСОБА_1 .

З приводу доводів відповідача про те, що відповідно до заяви від 13.07.2021 ОСОБА_1 погодилась на призначення її на посаду інспектора відділення обліку та мобілізаційної роботи другого відділу (смт. Крижопіль) ІНФОРМАЦІЯ_2, однак відмовилась від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення, суд зазначає, що відмова позивача не зумовлює настання для ОСОБА_1 наслідків у вигляді звільнення без подальшого працевлаштування.

Більш того, редакцією ч. 3 ст. 87 Закону України "Про державну службу", яка була чинною на момент попередження про скорочення посади, яку обіймала позивач, зокрема визначено, що одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Матеріали справи не містять доказів того, що ІНФОРМАЦІЯ_3 одночасно з попередженням про звільнення, а саме 10.06.2021, пропонував ОСОБА_1 іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

У свою чергу, заява від 13.07.2021, написана позивачкою, свідчить лише про виявлене нею бажання працювати на іншій посаді, в разі неможливості її працевлаштування за посадою, яку вона обіймала до звільнення. При цьому, у відповідь на таку заяву відповідачем не вчинено жодних дій щодо працевлаштування ОСОБА_1 .

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що наказ №32 від 13.07.2021 ІНФОРМАЦІЯ_3 в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби, відповідно до п. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" винесено без урахування гарантій, встановлених ч. 3 ст. 184 КЗпП України, відтак, такий наказ є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Як встановлено судом, позивач до звільнення обіймала посаду головного спеціаліста командування ІНФОРМАЦІЯ_3, відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що остання підлягає поновленню на тій посаді, з якої її неправомірно звільнено. При цьому, підлягає поновленню саме з 13.07.2021, адже відповідно до змісту наказу від 13.07.2021 №32, ОСОБА_1 звільнено зі служби саме з цієї дати.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік (частина 2 статті 235 Кодексу законів про працю України).

Відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати (надалі - Порядок №100).

За приписами абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

При цьому, згідно з пунктом 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до довідки ІНФОРМАЦІЯ_4 від 11.01.2022 №10/59/10 розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 518,33 грн.

ОСОБА_1 у період вимушеного прогулу з 13.07.2021 по 08.02.2022 не працювала та дохід не отримувала. Період вимушеного прогулу становить - 145 робочих днів.

Отже, позивачу за період вимушеного прогулу належить до стягнення 75157,85 грн. (145 днів х 518,33 грн).

Окрім того, з урахуванням положень пунктів 2 та 3 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, а також в частині стягнення з відпровідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця слід допустити до негайного виконання.

Перевіряючи законність та обгрунтованість висновку суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 25 000 грн колегія суддів зазначає наступне.

Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що особа не зазнала страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Позивач обґрунтовує необхідність стягнення моральної шкоди тим, що внаслідок можливості втрати роботи та у подальшому у зв`язку з незаконним звільненням ОСОБА_1 , перебуваючи у стані вагітності, переживала постійну тривогу та сильні душевні страждання, оскільки в разі звільнення була б залишена без засобів для існування. В наслідок душевних страждань, як зазначає позивач, її самопочуття та стан здоров`я різко погіршився, що спричинило загрозу переривання вагітності.

Так, відповідно до наказу № 150 від 01.11.2018 військового комісара Крижопільського районного військового комісаріату ОСОБА_1 прийнято на державну службу з 01.11.2018, призначено за конкурсом на посаду головного спеціаліста ІНФОРМАЦІЯ_3.

У подальшому наказом військового комісара Крижопільського РВК №59 від 11.11.2020, серед іншого, припинено державну службу головного спеціаліста ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 з 11.11.2020, у зв`язку з скороченням штату державних службовців та реорганізацією (п.1 ст.87 Закону України "Про державну службу"). Вищезазначений наказ оскаржений позивачем до суду.

За наслідками розгляду справи №120/7532/20-а Вінницьким окружним адміністративним судом прийнято рішення від 20.04.2021, яким визнано протиправним та скасовано наказ Крижопільського районного військового комісаріату №59 від 11.11.2020 в частині звільнення ОСОБА_1 та поновлено ОСОБА_1 на займаній посаді з 11.11.2020.

З 23.04.2021 позивач повернулась до виконання своїх службових обов`язків, однак, 10.06.2021 ОСОБА_1 знову вручено попередження про майбутнє звільнення у зв`язку з скороченням займаної посади.

Наказом від 13.07.2021 позивача повторно незаконно звільнено із займаної посади.

При цьому, вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач пов`язує з тим, що звільняючи її із займаної посади відповідач знав про наявність в неї статусу одинокої матері, що було встановлено під час розгляду справи №120/7532/20-а та про те, що вона вагітна, однак не зважаючи на вищезазначене виніс наказ про звільнення з державної служби.

В матеріалах справи наявна довідка про огляд гінеколога від 07.07.2021, якою визначено, що ОСОБА_1 перебуває на 4-5 тижні вагітності. Як зазначалось судом, така довідка була надана ІНФОРМАЦІЯ_3, однак не врахована стороною відповідача.

Окрім того, з наданих позивачем документів вбачається, що під час оглядів 31.08.2021, 22.10.2021 та 13.11.2021 їй постановлено діагноз загроза викидня (переривання вагітності), що підтверджується записами лікаря, оглядом акушер гінеколога та записами щодо індивідуального супровіду вагітної групи високого ризику (а.с. 44-47).

Відтак, неправомірні дії відповідача призвели до постійного перебування ОСОБА_1 у стані стресу, внаслідок неправомірних дій щодо її звільнення уже вдруге за останній рік. Постійне емоційне напруження, страх втратити джерело доходу негативно вливали на психологічне та фізичне здоров`я вагітної жінки, що, як зазначає позивач, вплинуло на встановлення їй діагнозу загроза переривання вагітності.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, "Рисовський проти України", № 29979, пункт 86, 89, від 20.10.2011 року, "Антоненков та інші проти України", № 14183/02, пункт 71, 22.11.2005 року).

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 Цивільного кодексу України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частини друга статті 77 КАС України).

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.

Отже, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про відсутність доказів, які б свідчили про наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та погіршенням стану здоров`я позивача.

У справі, що розглядається, відповідач не довів, що його протиправне рішення (наказ про припинення державної служби) не викликало у позивача психічне напруження, не призвело до суттєвих негативних змін в її здоров`ї. При цьому, суд звертає увагу, що відповідач уже вдруге не враховує факт того, що позивач є одинокою матір`ю на яку поширюються гарантії, визначені ч.3 ст. 184 КЗпП України, а у даному випадку, стороною відповідача проігноровано і факт вагітності ОСОБА_1 .

Пленум Верховного Суду України у пункті 16 постанови № 9 від 01.11.1996 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" роз`яснив, що суди мають суворо додержувати передбаченого статтею 56 Конституції права особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що через душевні страждання, які позивач зазнала у зв`язку із незаконним звільненням, відповідно до статті 56 Конституції України, статей 23, 1173 Цивільного кодексу України, ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди.

Що стосується її розміру, то враховуючи норми ч.3 ст.23 Цивільного кодексу України, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 25000 грн, що відповідає вимогам співмірності та розумності.

Доводи апеляційної скарги вказаного висновку не спростовують.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв`язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити правильний висновок про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

З наведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги являються безпідставними та необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, правова оцінка доказів дана вірно, а відтак у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 08 лютого 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 27 липня 2022 року.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Смілянець Е. С. Драчук Т. О.