Справа № 380/8352/22
Суддя: Чаплик Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2022-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№ 380/8352/22
У Х В А Л А

з питань поновлення процесуальних строків

27 липня 2022 року
Суддя Львівського окружного адміністративного суду Чаплик І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження заяву представника позивача про поновлення строку на звернення до суду у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання до вчинення дій,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП: НОМЕР_1 ) звернулась до суду з позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (місцезнаходження: 79003, м. Львів, вул. Стрийська, 35 ), в якому просить:

визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Львівській області від 10.11.2021 року № Ф-4538-50 У на суму 36 809,15 грн.;

зобов`язати Головне управління ДПС у Львівській області внести зміни до інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), виключивши дані щодо наявності у ОСОБА_1 недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 36 809,15 грн.

Вимоги адміністративного позову мотивовано тим, що за даними інформаційної системи податкових органів недоїмка з єдиного соціального внеску почала утворюватися з 2018 року, а у період 2016-2022 років страхувальником позивача був Військово-медичний клінічний центр Західного регіону (ідентифікаційний код юридичної особи 08160677), який сплачував єдиний соціальний внесок із суми грошового забезпечення позивача у відповідних розмірах, що підтверджується відомостями з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також довідками форми ОК-5 та ОК-7. Таким чином, позивач вказує на те, що в розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) він є застрахованою особою і єдиний внесок за нього регулярно нараховувався та сплачувався роботодавцем в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як підприємцем, зокрема у періоди, коли позивач був найманим працівником.

За змістом позовної заяви позивач також зазначає, що про порушення своїх прав вона дізналась після ознайомлення та отримання 03.06.2022 копій матеріалів виконавчого провадження № 68792582, що підтверджується написом виконавця на копії заяви про відкриття виконавчого провадження. Зазначає, що їй не було відомо про складання оскаржуваної вимоги, оскільки за вказаною у податковій вимозі адресою АДРЕСА_2 не проживає, що підтверджується відповідним актом від 01.11.2021 за №207.

Ухвалою суду від 20.06.2022 прийнято позовну заяву до розгляду й відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. З метою витребування у Головного управління Державної податкової служби у Львівській області доказів надсилання ОСОБА_1 вимоги від 10.11.2021 року № Ф-4538-50 У зазначено, що заява про поновлення строків звернення до суду буде розглядатись після отримання відповідних доказів.

На виконання ухвали суду представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Відзив обґрунтований тим, що сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом № 2464, є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені і застосуванням штрафів (частина 3 статті 25 Закону № 2464). Позивач з 08.07.2002 перебуває на обліку в ГУ ДПС у Львівській області згідно реєстраційних та облікових даних платників податків інформаційної системи органу доходів і зборів. Запис про припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) внесено в ЄДР 09.06.2022. Відповідач зазначає, що аналіз п.4 ч.1 ст.4 Закону № 2464 свідчить про те, що законодавець розмежовує платників єдиного внеску на роботодавців та фізичних осіб-підприємців. Згідно з АІС Податковий блок в інтегрованій картці платника податків станом на 31.01.2021 обліковується заборгованість фізичної особи-підприємця з єдиного внеску в розмірі 36 809,15 грн., у зв`язку чим відповідачем правомірно було сформовано та направлено позивачу податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки).

Інших заяв від відповідача на адресу суду не надходило.

У відповіді на відзив, який надійшов на адресу суду 13.07.2022 за вх46847, представник позивача зазначає, що спірні періоди зараховані до страхового стажу позивача у зв`язку зі сплатою страхувальником позивача (Військово-медичним клінічним центром Західного регіону) єдиного соціального внеску, нарахованого на суми грошового забезпечення. При цьому, покликається на постанову ВС від 04.03.2021 року у справі № 260/739/19, згідно якої особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником) така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, й мета законодавчого запровадження збору єдиного внеску досягається саме за рахунок його сплати роботодавцем. Також зазначає, що відомості в інтегрованій картці платника єдиного внеску позивачем не подавалися. Відповідач самостійно нарахував недоїмку зі сплати єдиного внеску.

Щодо строку звернення до суду вказує, що позивачу не було відомо про складання вказаної вимоги. Однак, отримавши 03.06.2022 копію вимоги та матеріалів виконавчого провадження позивач невідкладно звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.

Розглянувши заяву позивача про поновлення строку звернення до суду, суд встановив такі обставини та дійшов наступних висновків.

ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності з 08.07.2002, місце проживання: АДРЕСА_2 .

10.02.2021 року ГУ ДПС у Львівській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-4538-50 У, відповідно до якої ОСОБА_1 визначено заборгованість зі сплати єдиного внеску у розмірі 36 809,15 грн.

Зазначену вимогу надіслано позивачу на адресу АДРЕСА_2 , рекомендованим листом з поштовим повідомленням про вручення. Однак, вказана вимога повернулась на адресу податкового органу із відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою".

12.04.2022 державним виконавцем Сихівського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №68792582 з примусового виконання податкової вимоги Головного управління ДПС у Львівській області від 10.02.2021 №Ф-4538-50 У про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску у розмірі 36 809,15 грн.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Загальні норми процедури судового оскарження в рамках розгляду публічно-правових спорів регулюються КАС України.

Частиною першою статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС України).

Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 08.07.2010 за № 2464-VІ (далі - Закон № 2464-VІ), як зазначено в його преамбулі, є нормативно-правовим актом, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Згідно з абзацами четвертим - шостим частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку. Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску.

Порядок узгодження сум недоїмки з єдиного внеску встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (абзац восьмий частини четвертої статті 25 Закону №2464-VI).

У разі якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку (абзац дев`ятий частини четвертої статті 25 Закону №2464-VI).

У постанові від 25 лютого 2021 року Верховний Суд сформулював правову позицію, що строк, протягом якого особа може звернутися до суду після застосування процедури досудового оскарження вимоги фіскального органу про сплату єдиного внеску складає три місяці з дня отримання платником рішення органу доходів і зборів вищого рівня, прийнятого за наслідками розгляду відповідної скарги. Судова палата дійшла висновку, що Закон № 2464-VI не передбачає застосування обмежувального (присічного) строку в 10 днів для судового оскарження та/або послідовного застосування цього ж 10-денного строку двічі поспіль у разі незадоволення скарги, поданої в адміністративному порядку. Отже, платник єдиного внеску для захисту своїх законних прав, свобод і законних інтересів має право на звернення до суду з позовом про оскарження вимоги у межах гарантованого процесуальним законом строку, встановленого статтею 122 КАС України, а не статтею 25 Закону № 2464-VI.

При цьому, незважаючи на те, що судом сформульовано у цій постанові правовий висновок щодо строку оскарження у судовому порядку вимоги про сплату недоїмки з ЄСВ, за умови попереднього використання позивачем процедури адміністративного оскарження такої вимоги, це не змінює підхід до нормативного розуміння застосування строку звернення до суду у справах цієї категорії.

Відтак, враховуючи, що зміна судової практики відбулася в бік розширювального тлумачення норм права, які регулюють питання тривалості строку звернення до суду з позовом у подібних правовідносинах, зазначена позиція підлягає врахуванню та застосуванню судом.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 18.11.2021 у справі №460/5355/20.

Крім цього, при наданні правової оцінки питанню дотримання ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовом, слід встановити день, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

У цій справі позивач доводить свою позицію про поважність причин пропуску нею строку звернення до суду тим, що вона довідалася про існування оскаржуваної податкової вимоги від 10.02.2021 лише після відкриття виконавчого провадження 12.04.2022. Водночас, податкова вимога направлялася на зареєстровану адресу позивача, тому вважається належним чином врученою, оскільки саме на платника єдиного внеску покладено обов`язок із подання до контролюючого органу відомостей про зміну ним місця проживання тощо.

При дослідженні питання належного повідомлення позивача про наявність оскаржуваної вимоги суд виходить з передбачених абзацом шостим пункту 42.4 статті 42 ПК України положень, за якими у разі, якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Таким чином, за загальним правилом повернення повідомлення про вручення поштового відправлення з причиною повернення «адресат відсутній за вказаною адресою» позбавляє можливості платника податку посилатися у відповідному спорі на обставини невручення йому відповідних документів, якщо буде встановлено, що такі документи були направлені на визначену платником при взятті на облік адресу.

Водночас, на переконання суду, такі негативні наслідки не можуть бути поширені на випадок, коли спірним є питання наявності у позивача статусу платника єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ і, як наслідок, наявності обов`язку сплачувати єдиний внесок.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач набув статусу суб`єкта підприємницької діяльності та отримав відповідне свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи до 1 липня 2004 року, тобто до набрання чинності Законом № 755-IV, але не звертався до державного реєстратора з реєстраційною карткою про включення відомостей про нього до Єдиного державного реєстру відповідно до вимог цього Закону.

Аналогічне питання було предметом розгляду у справі № 260/81/19, за результатами розгляду якої Великою Палатою Верховного Суду сформульовано правові висновки у постанові від 01.07.2020.

В Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні дані щодо реєстрації ОСОБА_1 фізичною особою-підприємцем і контролюючий орган мав можливість отримати такі відомості, в тому числі, і за наслідками отримання таких відомостей від інших державних органів в порядку обміну інформацією.

Крім цього, відсутність у позивача статусу платника єдиного внеску позбавляє позивача обов`язку як подавати до контролюючого органу даних про зміну місця проживання, так і перевіряти ймовірність надходження від контролюючого органу повідомлень, які можуть мати негативні наслідки для нього.

У цій справі суд встановив, що направлена контролюючим органом поштова кореспонденція повернулася із зазначенням причини повернення - «адресат відсутній за вказаною адресою». При цьому, відомості в інтегровану картку платника єдиного внеску позивачем не подавалися, докази зворотнього відповідачем не подано. Відповідачем також не подано жодних доказів того, що з позивачем здійснювалася кореспонденція іншого характеру за цією адресою і доказів того, що позивачу було відомо про можливість перебування його на обліку як платника податку.

Суд зазначає, що органи державної влади повинні уникати проявів надмірного формалізму при реалізації наданих їм повноважень та сприяти іншим учасникам публічних правовідносин у реалізації їх прав, зокрема щодо належного та своєчасного сповіщення про прийняті суб`єктом владних повноважень відносно них рішення.

Враховуючи викладене, за наявності у розпорядженні контролюючого органу сумнівів про статус платника єдиного внеску, невжиття контролюючим органом дій шодо отримання таких відомостей від інших державних органів та щодо реального повідомлення позивача про існування оскаржуваної податкової вимоги може бути розцінено судом як поважна причина пропуску строку звернення до суду із відповідним позовом.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року, §36, суд дійшов висновку, що право доступу до правосуддя є однією із невід`ємних складових права, гарантованого ч.1 ст.6 Конвенції. У цьому ж рішенні (§35) ЄСПЛ зазначив, що було б немислимо, щоб частина перша статті 6 Конвенції містила детальний опис наданих сторонам процесуальних гарантій в цивільних справах і не захищала в першу чергу того, що дає можливість практично користуватися цими гарантіями доступу до суду. Ступінь доступу, який надає національне законодавство, також повинен бути достатнім для забезпечення «права на суд», беручи до уваги принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб право доступу було ефективним, особа повинна мати чітку, практичну можливість оскаржити дію, яка становить втручання у його права (рішення ЄСПЛ у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) від 4 грудня 1995 року, §36).

Щодо обмеження права доступу до правосуддя, у рішенні по справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс II проти Німеччини» (рішення від 12 липня 2001 року у справі Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany, §44), ЄСПЛ зазначив, що при цьому повинно бути забезпечено, що застосовані вимоги не обмежують або не зменшують доступу до суду особи таким чином або в такій мірі, що порушується сама суть цього права. Крім того, обмеження не буде сумісним з ч.1 ст.6, якщо воно не переслідує законної мети і якщо відсутнє розумне співвідношення пропорційності між використаними засобами та поставленою метою.

Крім того, у рішенні по справі «Ейрі проти Ірландії» (рішення від 9-го жовтня 1979 року у справі Airey v. Ireland, §24) ЄСПЛ вказав, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або ілюзорні права, а права, які є практичними та ефективними. Особливо це стосується права доступу до суду з огляду на визначне місце, яке в демократичному суспільстві належить праву на справедливий судовий розгляд. Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ від 28.10.98 у справі «Перес де Рада Каванил`єс проти Іспанії»). Такої ж правової позиції дотримується й Верховний Суд у постанові від 18.12.2018 по справі №761/5894/17.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення строку на звернення до суду з позовом про визнання протиправною та скасування податкової вимоги Головного управління ДПС у Львівській області від 10.02.2021 №Ф-4538-50 У про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску у розмірі 36 809,15 грн., а тому заяву позивача необхідно задовольнити.

Керуючись статтями 121-123, 243, 248, 256 КАС України, суд,-

ухвалив:

заяву позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду задовольнити.

Визнати поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду із заявою у справі до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги від 10.02.2021 №Ф-4538-50 У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду із позовом до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги від 10.02.2021 №Ф-4538-50У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення та окремо не оскаржується. Заперечення на ухвалу суду можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду, прийняте за результатами розгляду справи.

Суддя Чаплик І.Д.