Справа № 160/4256/21
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА

24 листопада 2021 року Справа № 160/4256/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.,
за участю секретаря судового засідання: Молоданова М.Ю.,
представника відповідача-2: Ревти Д.Л.,
відповідача-2: Бєлякіної Н.В.,
розглянувши у судовому засіданні у м. Дніпрі клопотання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представника Бєлякіної Ніни Василівни про закриття провадження у справі за позовною заявою Нікопольської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії, -
23.03.2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Нікопольської міської ради до ОСОБА_2 (відповідач-1), ОСОБА_1 (відповідач-2), в якій позивач просить:
- зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звільнити та привести у первісний (належний та придатний до використання) стан самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,1112 га за адресою: АДРЕСА_1 біля вбудованого нежитлового приміщення (кафе-бар літ. А-5) шляхом демонтажу тимчасової споруди орієнтовним розміром 7,6 м. на 10 м. (76 кв.м.) за рахунок відповідачів.
В обґрунтування позовних вимог зазначається, що за результатами обстеження земельної ділянки комунальної власності встановлено, що на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , біля вбудованого нежитлового приміщення - кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно належить на праві власності ОСОБА_1 (1/2 частина) та ОСОБА_2 (1/2 частина), останніми встановлено металеву конструкцію (тимчасову споруду) з цегляними стовпами та металевою покрівлею з розміром 7,6 м. на 10 м. (76 кв.м.), тобто, на земельній ділянці комунальної власності, яка є прилеглою територією до багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , а, отже, є об`єктом благоустрою, наявна тимчасова споруда, яка встановлена відповідачами без відповідних дозвільних документів та за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій вона розміщена, що, в свою чергу, свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки. Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженим Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011р. №244 (далі Порядок №244), визначено механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, однак, його реалізація можлива лише на підставі документів на право користування земельною ділянкою. Також в порушення приписів Порядку №244 відповідачами не отримано паспорт прив`язки для вищевказаної тимчасової споруди. При цьому, позивач наголошує, що чинним законодавством встановлені певні обмеження при використанні об`єктів благоустрою. Так, відповідно до ст.16 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» №2807-ІV на об`єктах благоустрою забороняється: самовільно влаштовувати городи, створювати, пошкоджувати або знищувати газони, самовільно висаджувати та знищувати дерева, кущі тощо; самовільно встановлювати об`єкти зовнішньої реклами, торговельні лотки, павільйони, кіоски тощо та ряд інших. Проте, як вже зазначалось вище, відділом з питань державного архітектурно-будівельного контролю Нікопольської міської ради Відповідачам було дозволено лише проведення земельних та монтажних робіт, а не встановлення будь-яких споруд. Отже, встановлення даної тимчасової споруди (літнього майданчику) на вищевказаній прилеглій території не передбачено чинним законодавством та підлягає звільненню в порядку ст.212 Земельного кодексу України (далі ЗК України). У зв`язку із наведеним, на адресу відповідачів було направлено претензію щодо звільнення вищевказаної самовільно зайнятої земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 біля вбудованого нежитлового приміщення та приведення її у первісний стан шляхом демонтажу вказаної конструкції (тимчасової споруди), однак, відповідачами самостійно означені дії вжиті не були. Водночас, від мешканців будинку АДРЕСА_1 на адресу Нікопольської міської ради надходять скарги стосовно самовільного облаштування відповідачами літнього майданчика з метою проведення торгівельних послуг під кафе, в якій вказано, що власниками кафе допущено ряд порушень Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, створюється ряд незручностей для мешканців будинку, а саме: споруда закриває половину вікна другого поверху будинку, не забезпечено влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель, відсутність забезпечення допустимого рівня шуму у зоні масового відпочинку людей, відсутності встановлених протипожежних заходів та інвентарю.
29.04.2021 року до суду надійшла інформація Відділу адресно-довідкової роботи управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 травня 2021 року прийнято до розгляду вищевказану позовну заяву Нікопольської міської ради та відкрито провадження в адміністративній справі №160/4256/21 за цією позовною заявою, призначено цю справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) з 07.06.2021 року, а також встановлено відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали.
02.06.2021 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на позовну заяву Нікопольської міської ради, в якому відповідачі пред`явлений позов не визнали та просили повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.
Також 02.06.2021р. від відповідачів надійшло клопотання про закриття провадження у справі, яке обґрунтовано тим, що дану справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, оскільки Нікопольська міська рада у спірних правовідносинах у цій справі виступає органом, уповноваженим управляти майном, яке перебуває у комунальній власності, що лежить поза межам публічно-правових відносин, а спірні правовідносини є приватноправовими, тому провадження у справі слід закрити на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України.
16.06.2021 року до суду від Нікопольської міської ради надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.07.2021 року вирішено перейти до розгляду адміністративної справи №160/4256/21 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 04.08.2021 року о 13:15 год.
Сторони в підготовче судове засідання 04.08.2021 року не з`явились, про дату, час та місце проведення підготовчого судового засідання повідомлені належним чином.
Усною ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання підготовче судове засідання було відкладено до 06.09.2021 року о 15:00год.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.09.2021 року продовжено строк підготовчого провадження в адміністративній справі №160/4256/21 до 29 вересня 2021 року, наступне підготовче судове засідання з розгляду справи призначено на 29 вересня 2021 року о 14:00 год.
22.09.2021 року до суду надійшла заява Нікопольської міської ради про розгляд справи за відсутності представника позивача.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.09.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу №160/4256/21 до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 27 жовтня 2021 року о 15:00 год.
21.10.2021 року до суду надійшла заява Нікопольської міської ради про розгляд справи за відсутності представника позивача.
Відповідно до довідки секретаря судового засідання Молоданова М.Ю. від 27.10.2021р. №680 справу №160/4256/21 знято з розгляду 27.10.2021р. зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Турової О.М.
Наступне судове засідання у справі призначено на 24.11.2021р. о 13:00год.
22.11.2021р. до суду надійшла заява Нікопольської міської ради про розгляд справи за відсутності представника позивача.
24.11.2021р. представником відповідача-2 подано клопотання про закриття провадження у справі, яке обґрунтовано тим, що зміст поданих сторонами заяв по суті справи свідчить про господарсько-правову природу цього спору, оскільки він стосується повернення власнику самовільно зайнятих земельних ділянок, тобто у даному випадку між сторонами виник спір щодо правомірності користування відповідачами спірною земельною ділянкою, на якій розташована тимчасова споруда (літній майданчик), яку використовують відповідачі для здійснення господарської діяльності на підставі договорів, укладених з Комунальним підприємством «Міська житлово-технічна інспекція» Нікопольської міської ради 05.04.2021р. №12 та №13, відтак, відповідно до п.1 ч.1 ст.238 КАС України слід закрити провадження у цій справі, бо згідно з п.п.1,6 ч.1 ст.20 Господарського процесуального кодексу України саме господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації та обліку прав на майно, яке є предметом спору, визнання недійсним актів, що порушують такі права.
У судовому засіданні 24.11.2021р. ОСОБА_1 та її представник підтримали заявлені клопотання про закриття провадження у справі №160/4256/21 та просили задовольнити ці клопотання, посилаючись на викладені в них доводи.
Заслухавши пояснення відповідача-2 та його представника щодо заявлених клопотань про закриття провадження у справі, дослідивши матеріали справи, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють це питання, суд доходить висновку про відмову у задоволенні клопотань про закриття провадження у справі, з огляду на таке.
Статтею 124 Конституції України встановлено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Приписами статті 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе у тому числі таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, що покликаний розмежувати як компетенцію різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Разом з цим, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За змістом приписів п.1 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
Згідно з п.2 ч.1 ст.4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
За змістом приписів п.7 ч.1 ст.4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції, тобто хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого владного суб`єкта, у яких одна особа може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є виконання ним публічно-владних управлінських функцій саме в тих правовідносинах, у яких виник спір (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №914/2006/17 (провадження 12-58гс18, пункти 5.7, 5.8), від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження 11-377апп18, пункти 28-30), від 2 квітня 2019 року у справі №137/1842/16-а (провадження № 11-1506апп18)).
Таким чином, характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто, передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема, пов`язаних з реалізацією публічної влади. Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
При цьому, ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Згідно з ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:
1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;
2) справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду;
3) справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів;
4) справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах;
5) справи у спорах щодо цінних паперів, в тому числі пов`язані з правами на цінні папери та правами, що виникають з них, емісією, розміщенням, обігом та погашенням цінних паперів, обліком прав на цінні папери, зобов`язаннями за цінними паперами, крім боргових цінних паперів, власником яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та векселів, що використовуються у податкових та митних правовідносинах;
6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;
7) справи у спорах, що виникають з відносин, пов`язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції, в тому числі у спорах, пов`язаних з оскарженням рішень Антимонопольного комітету України, а також справи за заявами органів Антимонопольного комітету України з питань, віднесених законом до їх компетенції, крім спорів, які віднесені до юрисдикції Вищого суду з питань інтелектуальної власності;
8) справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України;
9) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство;
10) справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем;
11) справи про оскарження рішень третейських судів та про видачу наказу на примусове виконання рішень третейських судів, утворених відповідно до Закону України "Про третейські суди", якщо такі рішення ухвалені у спорах, зазначених у цій статті;
12) справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (учасника, акціонера) такої юридичної особи, поданим в її інтересах;
13) вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами;
14) справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем або самозайнятою особою;
15) інші справи у спорах між суб`єктами господарювання;
16) справи за заявами про видачу судового наказу, якщо заявником та боржником є юридична особа або фізична особа - підприємець;
17) справи, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів, укладених у рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійних договорів, крім спорів, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Як слідує з матеріалів справи, Нікопольська міська рада звернулася до суду з позовними вимогами про зобов`язання відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звільнити та привести у первісний (належний та придатний до використання) стан самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,1112 га за адресою: АДРЕСА_1 біля вбудованого нежитлового приміщення (кафе-бар літ. А-5) шляхом демонтажу тимчасової споруди орієнтовним розміром 7,6 м. на 10 м. (76 кв.м.) за рахунок відповідачів, посилаючись на відсутність рішення органу місцевого самоврядування про надання спірної земельної ділянки в користування відповідачам та наявність обставин використання земельної ділянки комунальної власності з порушенням вимог земельного законодавства та облаштування на ній відповідачами тимчасової споруди без відповідних дозвільних документів (паспорту прив`язки ТС).
Статтею 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено перелік власних (самоврядних) та делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв`язку.
Зокрема, цією статтею врегульовано право виконавчих органів відповідних рад на організацію благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян, тощо.
До повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад відповідно до частини другої статті 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» належить, зокрема: здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо; визначення місць стоянок транспортних засобів та майданчиків для паркування на об`єктах благоустрою; визначення обсягів пайової участі власників тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення в утриманні об`єктів благоустрою; видача дозволу на порушення об`єктів благоустрою у випадках та порядку, передбачених цим Законом.
Відповідно до підпункту 3 пункту «б» ч.1 ст.31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема, здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу.
Аналогічна норма закріплена у статті 14 Закону України від 16 листопада 1992 року №2780-XII «Про основи містобудування».
Відповідно до ст.7 Закону України «Про основи містобудування» державне регулювання у сфері містобудування здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування, а також центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами в порядку, встановленому законодавством.
За положеннями ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).
Водночас, частиною сьомою цієї ж статті визначено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
Згідно з положеннями частини 1 статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.
Частинами 2 та 3 статті 212 ЗК України встановлено, що приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
Тобто, в даному випадку Нікопольською міською радою реалізуються у спірних правовідносинах надані їй владні управлінські функції, а, отже, спірні правовідносини в цій справі в указаній частині обумовлені реалізацією позивачем повноважень, передбачених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», щодо здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та державного контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності. Здійснення такого державного контролю означає обов`язковість прийнятих за його результатами рішень для підконтрольного суб`єкта, що свідчить про владно-управлінський характер, а отже, і публічно-правову природу таких правовідносин.
Відтак, підстави для закриття провадження у справі, що розглядається, відсутні, тому у задоволенні клопотання відповідачів та представника відповідача-2 про закриття провадження у справі №160/4256/21 за позовною заявою Нікопольської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 238, 240, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представника Бєлякіної Ніни Василівни про закриття провадження у справі №160/4256/21 за позовною заявою Нікопольської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Ухвала суду набирає законної сили відповідно до вимог ст.256 Кодексу адміністративного судочинства України та окремо не оскаржується.

Повний текст ухвали виготовлено 29.11.2021р.

Суддя О.М. Турова