Справа № 640/7424/21
Суддя: Шелест Світлана Богданівна
Дата ухвалення: 2022-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/7424/21 Суддя (судді) першої інстанції: Каракашьян С.К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого-судді Шелест С.Б., суддів: Горяйнова А.М., Пилипенко О.Є., розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної фіскальної служби України (далі також - ДФС України, відповідач), в якому просив суд:

визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 01.03.2021 №232-о про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Департаменту погашення боргу Державної фіскальної служби України;

поновити ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту погашення боргу Державної фіскальної служби України;

стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу до дня фактичного поновлення на роботі та суму моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.

Позовні вимоги мотивовано протиправністю наказу від 01.03.2021 №232-о про звільнення позивача з посади, як такого, що прийнято Державною фіскальною службою України з істотними порушеннями законодавства про працю, а саме: без надання пропозиції іншої вакантної посади в органі державної служби та з порушенням строків звільнення, встановлених частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 січня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, про задоволення позову.

Від відповідача відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що не перешкоджає розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, справу розглянуто у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами на підставі пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 був призначений на посаду директора Департаменту погашення боргу ДФС України згідно з наказом ДФС України від 22.04.2016 №1537.

07.05.2020 позивачем отримано попередження про наступне вивільнення, згідно з яким ДФС України із посиланням на положення частини шостої статті 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) попередило позивача про можливе наступне вивільнення із займаної посади не раніше ніж за 30 календарних днів з дати ознайомлення з попередженням на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII та пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців.

В якості обґрунтування підстав для його прийняття у попередженні зроблено посилання на постанову Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України», якою вирішено утворити Державну податкову службу України (далі - ДПС) та Державну митну службу України (далі -Держмитслужба), реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу (далі -ДФС); наказ ДФС від 21.12.2019 №791 «Про введення в дію Структури Державної фіскальної служби України» та наказ ДФС від 06.04.2020 №5-ф «Про введення в дію Переліку №1 змін до штатного розпису на 2020 рік Державної фіскальної служби України».

Наказом Державної фіскальної служби України від 01.03.2021 №232-о «Про звільнення ОСОБА_1 » припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 з посади директора Департаменту погашення боргу ДФС України у зв`язку зі скороченням чисельності, штату державних службовців та реорганізацією Державної фіскальної служби України.

Вказуючи на протиправність наказу від 01.03.2021 №232-о, ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з правомірності наказу від 01.03.2021 №232-о, як такого, що прийнятий за наявності передбачених законом підстав та за відсутності порушень законодавства про працю, чинного на момент його прийняття.

Зазначена позиція суду першої інстанції ґрунтується на тому, що Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020 №440-IX (далі - Закон №440-IX), частину третю статті 87 Закону №889-VIII доповнено новим абзацом, за змістом якого на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Судом першої інстанції зазначено, що при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

Також судом першої інстанції зазначено, що чинним законодавством не встановлено обмежень щодо максимального строку, протягом якого може відбутися звільнення після попередження.

Апеляційна скарга мотивована неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права. Апелянтом наголошено на помилковості позиції суду першої інстанції щодо наявності підстав для застосування у спірних правовідносинах положень частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, оскільки вказані положення не визначають будь-яких критеріїв, за яких відповідач мав реалізувати право запропонувати особі, яку попереджено про майбутнє звільнення, вакантну посаду державної служби. Наголошено, що відповідно до частини третьої статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Зазначено, що судом першої інстанції при вирішенні спору не враховано позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 17.06.2021 у справі №240/455/20, від 26.05.2021 у справі №260/261/20, від 09.10.2019 у справі №208/3390/16-а та від 06.05.2020 у справі №487/2191/17.

Колегія суддів апеляційного суду, виходячи з меж апеляційного перегляду, встановлених статтею 308 КАС України, погоджується із позицією суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частиною третьою статті 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень частини шостої статті 49-2 КЗпП України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Застережень щодо застосування частини третьої статті 49-2 КЗпП України частина шоста цієї статті не містить.

У той же час, положеннями статті 40 КЗпП передбачено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Верховним Судом неодноразово висловлено правову позицію, згідно з якою за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, у той час як трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Виходячи з предмету переданого на вирішення суду спору, спеціальним законом, що регулює статус позивача, є Закон №889-VIII.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

На момент попередження позивача про наступне вивільнення Закон №889-VIII діяв в редакції Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020 №440-IX, який набрав чинності 13 лютого 2020 року та яким частину третю статті 87 Закону №889-VIII доповнено новим абзацом наступного змісту: «Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення».

Вжите у частині третій статті 87 Закону №889-VIII слово «може» означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

За змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20.02.2020 № 86р/з при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

Таким чином, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, а також особливості застосування до них положень частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо пропозиції вакантної посади, на момент виникнення спірних правовідносин врегульовані положеннями Закону №889-VIII в редакції Закону №440-IX, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень КЗпП України.

Положення частини третьої статті 87 Закону №889-VIII надають суб`єкту призначення або керівнику державної служби право запропонувати працівнику, який вивільняється, вакантну посаду. Обов`язку щодо надання такої пропозиції положеннями Закону №889-VIII не встановлено.

За вказаних обставин колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності факту порушення відповідачем при вивільненні позивача вимог законодавства про працю в частині надання пропозиції щодо вакантної посади.

Зазначена позиція суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 28.07.2021 у справі №640/11024/20, від 02.06.2022 у справі №420/3541/20, від .07.07.2020 у справі №640/9691/20.

Правові позиції Верховного Суду, сформовані у постановах від 17.06.2021 у справі №240/455/20, від 26.05.2021 у справі №260/261/20, від 09.10.2019 у справі №208/3390/16-а та від 06.05.2020 у справі №487/2191/17, на необґрунтованому незастосуванні яких наполягає апелянт, не є такими, що спростовують висновки суду першої інстанції, оскільки предметом спору у вказаних справах були накази про звільнення позивачів з посад, що прийняті уповноваженими органами до внесення відповідних змін до частини третьої статті 87 Закону №889-VIII у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020 №440-IX.

Колегія суддів апеляційного суду також зазначає про помилковість посилання позивача на відсутність підстав для застосування положень частини третьої статті 87 Закону №889-VIII з тих мотивів, що законодавець не визначив критерії, за якими відповідач має реалізувати повноваження щодо пропозиції вакантної посади. Так, відсутність правового регулювання певних аспектів правовідносин не є підставою для висновку про незастосування до цих правовідносин встановленого правового регулювання взагалі.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо порушення відповідачем строків звільнення, встановлених частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону №889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

На думку апелянта, відповідач мав прийняти рішення про його звільнення не пізніше ніж на 30 день після попередження про звільнення.

Втім, зазначена позиція заявника апеляційної скарги ґрунтується на довільному тлумаченні положень частини третьої статті 87 Закону №889-VIII та не відповідає меті наведеного правового регулювання.

Так, вимога щодо вчинення певної дії «не пізніше ніж за 30 календарних днів» стосується саме попередження працівника, а не його звільнення. Зазначене кореспондується з положеннями статті 49-2 КЗпП України, згідно з якими про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Судом першої інстанції встановлено, що попередження про наступне вивільнення позивачем отримано 07.05.2020; наказ про звільнення позивача прийнято 01.03.2021, тобто з дотриманням 30-денного строку, встановленого частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII. Обмежень щодо максимального строку, протягом якого може відбутися звільнення після попередження працівника, чинним законодавством не встановлено.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо правомірності наказу Державної фіскальної служби України від 01.03.2021 №232-о про звільнення ОСОБА_1 та, відповідно, відсутності підстав для вжиття заходів судового захисту прав позивача за вказаним позовом.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Обставини справи судом першої інстанції встановлено правильно. Порушень норм матеріального чи процесуального права судом першої інстанції не допущено.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241, 242, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 січня 2022 року у справі 640/7424/21 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Cуддя-доповідач С.Б. Шелест

Судді А.М. Горяйнов

О.Є. Пилипенко