Справа № 380/7271/21
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2022-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2022 року

справа №380/7271/21

провадження № П/380/7369/21

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Коморний О.І.,

секретар судового засідання Марець В.В.

з участю:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Лупійчук Б.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону та зобов`язання вчинити дії.

Обставини справи.

До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність військової прокуратури Західного регіону України щодо не проведення повного розрахунку (невиплати грошової компенсації при звільненні за 50 календарних днів невикористаних щорічних відпусток, невиплати з лютого 2018 року грошового забезпечення з урахуванням розмірів премії військовослужбовцям керівного складу військової прокуратури Західного регіону України та надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи) у день виключення зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України ОСОБА_1 з 9 серпня 2019 року по 13 квітня 2021 року.

- зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Західного регіону нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки повного розрахунку (невиплати грошової компенсації при звільненні за 50 календарних днів невикористаних щорічних відпусток, невиплати з лютого 2018 року грошового забезпечення з урахуванням розмірів премії військовослужбовцям керівного складу військової прокуратури Західного регіону України та надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи) з 10 серпня 2019 року по день фактичного розрахунку 13 квітня 2021 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач не розрахувався у повному розмірі із позивачем під час звільнення, що змусило звернутися до суду з позовом. Вказує, що на виконання рішення суду відповідач нарахував позивачеві кошти, а отже фактичний повний розрахунок відбувся 13 квітня 2021 року, а період затримки повного розрахунку становить: 10 серпня 2019 року 13 квітня 2021 року. Вважає, що у позивача виникло право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Просить суд задовольнити позов.

Ухвалою від 07 травня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач 28.05.2021 подав відзив на позовну заяву, в якому заперечує повністю проти вимог позивача та вказує, що 11.08.2020 рішенням Львівського окружного адміністративного суду, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.11.2020, у справі № 1.380.2019.005781, частково задоволено позов ОСОБА_1 до військової прокуратури Західного регіону України про визнання протиправними рішень, дій, бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку. Вказує, що однією із позовних вимог, у яких указаним судовим рішенням відмовлено, це позовна вимога, визначена позивачем у наступній редакції: «стягнення з військової прокуратури Західного регіону України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку, з 09.08.2019 по день фактичного розрахунку». Підставою відмови у задоволенні указаної вище позовної вимоги, яка фактично є предметом спору у справі № 380/7271/21, стала наявність рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05.12.2019 у справі № 1.380.2019.005651, згідно з яким позов ОСОБА_1 до військової прокуратури Західного регіону України задоволено повністю. Зокрема, серед іншого, зобов`язано військову прокуратуру Західного регіону України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки з 09.08.2019 до дня фактичного розрахунку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік та 2019 рік з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44. Рішення суду набрало законної сили. Відтак, як зазначив суд, відсутні підстави для повторного стягнення із військової прокуратури Західного регіону України на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку, з 09.08.2019 до дня фактичного розрахунку. Також, суд у вказаному рішенні зазначає, що позивач помилково трактує, що законодавець регламентує стягнення середнього заробітку за весь час затримки по кожному виду простроченого грошового забезпечення військовослужбовця. Помилковість такого трактування спростовується самою нормою ст. 117 КЗпП України. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з військової прокуратури Західного регіону України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку, з 09.08.2019 до дня фактичного розрахунку, задоволенню не підлягають. У свою чергу, суд апеляційної інстанції погодився із правовою позицією Львівського окружного адміністративного суду у справі № 1.380.2019.005781 та у постанові від 18.11.2020 зазначив наступне: «відсутні підстави для повторного стягнення із військової прокуратури Західного регіону України на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку, з 09.08.2019 до дня фактичного розрахунку, а тому помилковим є твердження позивача про необхідність стягнення середнього заробітку за весь час затримки по кожному виду простроченого грошового забезпечення військовослужбовця та відхиляються доводи апелянта у тому, що повний розрахунок за різними судовими рішеннями не обов`язково буде збігатись за часом.». Враховуючи наведене, просить суд відмовити в позовних вимогах.

Позивач 08.06.2021 подав відповідь на відзив, в якому вказав, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду за справою № 1.380.2019.005651 зобов`язано військову прокуратуру Західного регіону України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2016 року, 2017 року, 2018 року та 2019 року, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби, а саме - з 9 серпня 2019 року. Проте, 28 травня 2021 року рішення в адміністративній справі № 1.380.2019.005651 виконано повністю, про що вказує відповідач у своєму листі від 28 травня 2021 року. Відповідно до розрахунку середньої заробітної плати за весь час затримки повного розрахунку за адміністративною справою № 1.380.2019.005651 таку виплату здійснено виходячи з грошового забезпечення на момент звільнення 9 серпня 2019 року ОСОБА_1 з військової служби, про що зокрема свідчить відповідь спеціалізованої прокуратури регіону з наданим до нього розрахунковим листом від 28 травня 2021 року за вих. № 21-187вих-21. Інших рішень судів про стягнення на користь ОСОБА_1 середньої заробітної плати за весь час затримки повного розрахунку не приймалось. Водночас, після звільнення 9 серпня 2019 року ОСОБА_1 з військової служби судами прийняті наступні рішення, які впливають на розрахунок середньої заробітної плати за весь час затримки повного розрахунку: 28 січня 2021 року Восьмим апеляційним адміністративним судом у справі № 1340/5099/18 щодо перерахунку та виплати грошового забезпечення з урахуванням встановлених йому розмірів премії та надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи з лютого 2018 року; 2 червня 2021 року Львівським окружним адміністративним судом у справі № 380/404/2020 щодо перерахунку та виплати з 1 серпня 2018 року до 9 серпня 2019 року грошового забезпечення, виходячи з його складових за займаною посадою першого заступника військового прокурора Західного регіону України на день звільнення з посади і зарахування в розпорядження (31 серпня 2016 року), з урахуванням перерахунку в разі набуття права на збільшення розмірів окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, а також змін у нормах грошового забезпечення та з урахуванням раніше виплачених сум. Таким чином, при вирішенні спору про стягнення середньої заробітної плати за весь час затримки повного розрахунку слід враховувати наступне: - рішення суду у справі № 1.380.2019.005651 виконано без врахування прийнятих рішень судів, які суттєво впливають на грошове забезпечення ОСОБА_1 на час звільнення з військової служби (9 серпня 2019 року), а відтак і на розмір середньої заробітної плати за весь час затримки повного розрахунку; - період затримки виконання рішення суду у справі № 1.380.2019.005651 ніяк не може збігатись з періодом затримки повного розрахунку за справою № 380/7271/21 (цей період наступить лише в майбутньому в разі задоволення позовних вимог за основним предметом спору). Крім того зазначає, що слід зважати, що рішення у справі № 1.380.2019.005781 в частині відмови в стягненні середньої заробітної плати за весь час затримки повного розрахунку ґрунтувалось також на тому, що повного розрахунку на момент прийняття 11 серпня 2020 року за цією справою рішення не настало, а відтак така вимога є передчасною. Водночас, на момент звернення до суду з дійсним позовом судові рішення у справах № 1.380.2019.005781 і № 1340/5099/18 виконані 13 квітня 2021 року, а відтак настали підстави для стягнення з відповідача середньої заробітної плати за весь час затримки повного розрахунку.

Ухвалою суду від 24 грудня 2021 року призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

Відповідач 09.02.2022 подав суду додаткові пояснення в яких зазначає, що на виконання вказаного судового рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05.12.2019 у справі № 1.380.2019.005651, 27.05.2021 Спеціалізованою прокуратурою регіону проведено повний розрахунок із позивачем, в тому числі виплачено останньому середнє грошове забезпечення за весь час затримки з 09.08.2019 до дня фактичного розрахунку на загальну суму 34 601,89 грн. У зв`язку з цим, Восьмий апеляційний адміністративний суд під час розгляду справи № 1.380.2019.005781 погодився із позицією Львівського окружного адміністративного суду, зазначивши у своїй постанові, що відсутні підстави для повторного стягнення із військової прокуратури Західного регіону України на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку, з 09.08.2019 по день фактичного розрахунку, а тому помилковим є твердження позивача про необхідність стягнення середнього заробітку за весь час затримки по кожному виду простроченого грошового забезпечення військовослужбовця та відхиляються доводи апелянта у тому, що повний розрахунок за різними судовими рішеннями не обов`язково буде збігатись за часом. Відтак вважає, що необґрунтованими є твердження позивача щодо необхідності стягнення з прокуратури регіону середнього заробітку за кожним видом простроченого грошового забезпечення військовослужбовця. Більше того зазначає, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27.05.2021 у справі № 1.380.2019.005731 визнано протиправним і скасовано пункт 11 наказу Міністра оборони України від 24.07.2019 № 408 (по особовому складу) про звільнення полковника юстиції V ОСОБА_1 з військової служби у запас та визнано протиправним і скасовано наказ військової прокуратури Західного регіону України від 08.08.2019 № 577к про виключення зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України ОСОБА_1 . Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2021 у вказаній справі рішення суду першої інстанції змінено, виключивши з мотивувальної частини рішення суду абзац такого змісту: «За таких обставин відсутні передбачені законом підстави для поновлення на військовій службі ОСОБА_1 . Такий спосіб захисту матиме декларативний характер і не забезпечить ефективне поновлення його порушених прав, оскільки закінчення строку трудового договору є підставою для його припинення в силу прямої вказівки закону.». В решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27.05.2021 залишено без змін. Відповідач вказує, що поновлюючи позивача на військовій службі, суд апеляційної інстанції зазначає наступне: «слід врахувати, що позивач завжди вказував про своє бажання продовжувати військову службу після закінчення у вересні 2019 року попереднього Контракту на проходження військової служби, у зв`язку з чим ставив відповідне питання перед МОУ, ГПУ і Військовою прокуратурою шляхом подання відповідних повідомлень.». Відтак вважає, що скасувавши наказ Міністра оборони України, яким позивача було звільнено з військової служби, останній є таким, що продовжує перебувати у статусі військовослужбовця ЗС України, а тому будь-які виплати, пов`язані зі звільненням з військової служби не підлягають стягненню на користь позивача. Вказує, що на виконання вказаного судового рішення 12.10.2021 наказом Генерального прокурора № 372к наказ Генерального прокурора України від 31.08.2016 № 359-вк про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника військового прокурора Західного регіону України на підставі п. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» скасовано, а ОСОБА_1 , у свою чергу, поновлено на зазначеній посаді з 01.09.2016. У постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2021 у справі № 1340/5099/18, дійшовши висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання протиправними та скасування наказів військового прокурора Західного регіону України від 26.02.2018 № 119к, від 27.03.2018 № 167к, від 26.02.2018 № 120к та від 27.03.2018 № 166к, а також про зобов`язання військової прокуратури Західного регіону України здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 з урахуванням встановлених йому розмірів премії військовослужбовцям керівного складу військової прокуратури Західного регіону України та надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи з лютого 2018 року, основою мотивувальної частини рішення слугувало звільнення у 2016 році ОСОБА_1 з посади військового прокурора і зарахування в розпорядження Генерального прокурора України, а у подальшому - в розпорядження військового прокурора Західного регіону України. Отже, як зазначив Восьмий апеляційний адміністративний суд у вказаній постанові у справі № 1340/5099/18, з цього часу (тобто з 2016 року) позивач не займав прокурорську посаду, а мав статус виключно військовослужбовця. Також, судом апеляційної інстанції у вказаному судовому рішенні зазначено наступне: «...Отже, оскільки на час прийняття оскаржуваних наказів про невиплату позивачу премії та надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи у лютому - березні 2018 року, не сплив двомісячний строк перебування його у розпорядженні, ОСОБА_1 слід було виплачувати грошове забезпечення, яке він отримував за штатною посадою на день звільнення з посади (скорочення).». Поряд з цим, як вбачається, у подальшому вказаний наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника військового прокурора регіону скасовано, останнього поновлено на зазначеній посаді, а тому підстави для виплати середнього грошового забезпечення за непроведення повного розрахунку у день виключення зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України (09.08.2019) відсутні. Таким чином вважає, що після поновлення ОСОБА_1 (з 2016 року) на службі відсутній факт припинення трудових відносин, а відтак, відпали підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Позивач 10.02.2022 подав суду заперечення на додаткові пояснення відповідача в яких зокрема зазначив, що за повідомленням Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону повністю виконано 27 травня 2021 року, про що відповідачем до пояснень додані відповідні бухгалтерські документи. Відповідно до розрахунку середньої заробітної плати за весь час затримки повного розрахунку за адміністративною справою № 1.380.2019.005651 таку виплату здійснено виходячи з грошового забезпечення на момент звільнення 9 серпня 2019 року ОСОБА_1 з військової служби. Вказує, що у резолютивній частині рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі № 1.380.2019.005651 від 05.12.2019 також визначено, що середня заробітна плата за весь час затримки повного розрахунку має бути здійснена виходячи із розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 9 серпня 2019 року (день звільнення з військової служби). Інших рішень судів про стягнення на користь ОСОБА_1 середньої заробітної плати за весь час затримки повного розрахунку не приймалось. Водночас зазначає, що після звільнення 9 серпня 2019 року ОСОБА_1 з військової служби судами прийняті наступні рішення, які безпосередньо впливають на розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за червень липень 2019 року (два місяці, що передують місяцю, коли сталось його незаконне звільнення з військової служби) і розрахунок середньої заробітної плати за весь час затримки повного розрахунку: 28 січня 2021 року Восьмим апеляційним адміністративним судом у справі № 1340/5099/18 щодо перерахунку та виплати грошового забезпечення з урахуванням становлених йому розмірів премії та надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи з лютого 2018 року; 2 червня 2021 року Львівським окружним адміністративним судом у справі № 380/404/2020 щодо перерахунку та виплати з 1 серпня 2018 року до 9 серпня 2019 року грошового забезпечення, виходячи з його складових за займаною посадою першого заступника військового прокурора Західного регіону України на день звільнення з посади і зарахування в розпорядження (31 серпня 2016 року). Також слід звернути увагу на висновок Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі № 1.380.2019.005731, згідно з яким «Лише після повного виконання рішень судів у справах №№ 1340/3644/18, 1340/5099/18 позивач-апелянт може вимагати від суб`єкта владних повноважень стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням тих виплат, які не були враховані та виплачені при звільненні». Отже, у зв`язку з виконанням рішення у справі № 1340/5099/18 настали підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням тих виплат, які не були враховані та виплачені перед і при звільненні з військової служби. При цьому суд першої інстанції, враховуючи частково виплачений розмір середньої заробітної плати за час затримки повного розрахунку за рішенням у справі № 1.380.2019.005651, вправі в рішенні вказати про часткове задоволення позову із зазначенням про зобов`язання нарахувати і провести відповідні виплати «з урахуванням здійснених виплат».

Також вказує, що позивач ОСОБА_1 не ставить питання за затримку виплати окремих складових грошового забезпечення при звільненні його з військової служби стягнути за кожним з них середню заробітну плату (грошове забезпечення). Суттю позовних вимог ОСОБА_1 є зобов`язання відповідача нарахувати йому за затримку розрахунку грошового забезпечення при звільненні правильного і повного розміру середньої заробітної плати (грошового забезпечення), оскільки проведене 27 травня 2021 року на виконання рішення суду у справі № 1.380.2019.005651 виплати ґрунтувались на помилково нарахованому і виплаченому грошовому забезпеченні, що підтверджено низкою судових рішень, що вступили в законну силу. Крім того зазначає, що 30 березня 2021 року Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду за касаційною скаргою ОСОБА_1 відкрито касаційне провадження у справі № 1.380.2019.005781. Підставою для відкриття вказаного касаційного провадження, зокрема, стала відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах щодо порядку застосування статті 117 Кодексу законів про працю України, а саме механізму компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при наявності іншого судового рішення про невиплату при звільненні інших складових заробітної плати.

Вказує, що у справі № 1.380.2019.005731 позивач ОСОБА_1 не ставив позовних вимог щодо його поновлення на військовій службі і такого рішення по цій справі суд першої чи апеляційної інстанції не приймав. У цій справі суд першої інстанції з власної ініціативи в описовій частині зробив висновки про неможливість поновлення на військовій службі позивача ОСОБА_1 , оскільки це матиме декларативний характер.

Позивач наголошує, що за висновком апеляційного суду в цій справі зроблений висновок, що «визначений в мотивувальній частині оскаржуваного рішення висновок при вирішенні питання подальшого проходження військової служби позивачем ускладнить питання його поновлення на військовій службі», тобто поновлення в майбутньому, а не безпосередньо за вказаним рішенням. Крім того, відповідач вводить в оману суд, вказуючи, що на виконання рішення суду у справі № 1.380.2019.05731 позивач ОСОБА_1 поновлений на військовій службі, що не відповідає дійсності. За вказаним рішенням суду ОСОБА_1 на військовій службі не поновлювався, він продовжує бути цивільною особою, перебуває на військовому обліку в Личаківському РВК м. Львова як офіцер запасу. Зазначає, що в дійсності позивач ОСОБА_1 поновлений на посаді першого заступника військового прокурора Західного регіону України і не за вказаним рішенням суду, а за рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 813/2950/16, про що чітко вказано як підставу поновлення в доданій до письмових пояснень відповідача копії наказу Генерального прокурора від 12 жовтня 2021 року № 372к.

Позивач вказує, що рішенням суду у справі № 1.380.2019.05731 позивач ОСОБА_1 не поновлювався на військовій службі. Зазначає, що 12 жовтня 2021 року наказом Генерального прокурора № 372к поновлений на посаді першого заступника військового прокурора Західного регіону України (не на військовій службі), при цьому таке поновлення здійснено не за рішенням у справі № 1.380.2019.05731, а за рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 813/2950/16.

13.07.2022 позивач подав суду розрахунок середньої заробітної плати за період затримки повного розрахунку при звільненні.

20.07.2022 відповідач подав пояснення, де зокрема зазначив, що підняття посадових окладів по посаді першого заступника військового прокурора Західного регіону України не відбулось, відповідно підстави для коригування середньомісячного грошового забезпечення відсутні.

21.07.2022 позивач подав заперечення на пояснення відповідача де зокрема зазначив, що в поясненні будь-яких заперечень щодо розрахунку середньоденної заробітної зарплати ОСОБА_1 на момент його звільнення з військової служби (станом на 9 серпня 2019 року) і не згоди з довідкою Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону від 20 травня 2022 року № 164 не надано, будь-яких контраргументів щодо розрахунку ОСОБА_1 в цій частині не приведено.

Ухвалою суду від 21.07.2022 призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 21 липня 2022 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просить суд задовольнити позов повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позову та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та

встановив:

2 вересня 2014 року наказом Міністра оборони України № 512 ОСОБА_1 прийнятий на військову службу у ЗС України і відряджений в розпорядження Генеральної прокуратури України, а наступного дня (3 вересня 2014 року) наказом Генерального прокурора України № 8-вк призначений на посаду першого заступника військового прокурора Західного регіону України (т.1, а.с.74).

09 серпня 2019 року наказом військового прокурора Західного регіону України від 8 серпня 2019 року № 577 к ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України у зв`язку із звільненням з військової служби (т.1, а.с.76).

28 січня 2021 року Восьмий апеляційний адміністративний суд у справі № 1340/5099/18 постановив зобов`язати військову прокуратуру Західного регіону України здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 з урахуванням встановлених йому розмірів премії військовослужбовцям керівного складу військової прокуратури Західного регіону України та надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи з лютого 2018 року.

11 серпня 2020 року Львівський окружний адміністративний суд у справі № 1.380.2019.005781 вирішив зобов`язати військову прокуратуру Західного регіону України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію при звільненні за 50 календарних днів невикористаних щорічних відпусток за 2017 рік (11 календарних днів) та за 2018 рік (38 календарних днів) та 1 календарний день у зв`язку із здаванням крові як донором. Вказане рішення вступило в законну силу.

05 квітня 2021 року Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Західного регіону повідомлено листом №21-ІІІ ваих-21 про виконання рішень судів у справах № 1.380.2019.005781 і № 1340/5099/18 (т.1, а.с.66).

06.04.2021 Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Західного регіону шляхом направлення поштового переводу через 17 відділення Укрпошти у м. Львові в сумі 334734,32 грн, виконані судові рішення у справах № 1.380.2019.005781 і № 1340/5099/18 та отримано позивачем 13 квітня 2021 року (т.1, а.с.69,70).

Наказом №372к від 12.10.2021 позивача поновлено на посаді першого заступника військового прокурора Західного регіону України з 01.09.2016. Підставою зазначено рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.02.2020, постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2020, постанову Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10.06.2021 у справі 813/2950/16 (т.1, а.с.147)

Позивач вважаючи, що відповідач протиправно несвоєчасно провів розрахунок при звільненні з 10 серпня 2019 року 13 квітня 2021 року, звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституцій України).

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначаються Законом України № 2011-ХІІ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 (далі Закон № 2011-ХІІ).

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд відповідно до приписів ч. 5 ст. 242 КАС України, враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 13 травня 2020 року Справа № 810/451/17 Провадження № 11-1210апп19 зазначила, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відповідно до приписів ст. 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, індексації грошового забезпечення чи проіндексованої вихідної допомоги) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Державній прикордонній службі України.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Судом встановлено прийняття Львівським окружним адміністративним судом 26.02.2020 рішення у справі 813/2950/16 за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу відповідно до якого позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України № 359-вк від 31.08.2016 року про звільнення полковника юстиції ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) з посади першого заступника військового прокурора Західного регіону України на підставі пункту 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади» та зарахування у розпорядження Генерального прокурора України. Поновлено ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на посаді першого заступника військового прокурора Західного регіону України з 01.09.2016 року. Зобов`язано Офіс Генерального прокурора нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, з утриманням податків та інших обов`язкових платежів при виплаті. Постанова в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника військового прокурора Західного регіону України з 01.09.2016 року та стягнення середнього заробітку за один місяць підлягає негайному виконанню.

Судом встановлено, що на підставі вказаного Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26.02.2020, постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2020, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10.06.2021 у справі 813/2950/16, Офісом Генерального прокурора 12 жовтня 2021 року видано Наказ №372к відповідно до п. 2 якого поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника військового прокурора Західного регіону України з 01 вересня 2016 року.

Також судом встановлено ухвалення Львівським окружним адміністративним судом 27 травня 2021 року рішення у справі №1.380.2019.005731 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону, Офісу Генерального прокурора, Міністра оборони України про визнання протиправними рішення та дій, визнання протиправними та скасування пункту 11 наказу від 24.07.2019 № 408 та наказу від 08.08.2019 № 577к, яким серед інших задоволених вимог, визнано протиправним і скасовано пункт 11 наказу Міністра оборони України від 24 липня 2019 року № 408 (по особовому складу) про звільнення полковника юстиції ОСОБА_1 з військової служби у запас (у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади») та визнано протиправним і скасовано наказ військової прокуратури Західного регіону України від 8 серпня 2019 року № 577к про виключення зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України ОСОБА_1 .

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 1.380.2019.005731 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року змінено, виключено з мотивувальної частини рішення суду абзац такого змісту: «За таких обставин відсутні передбачені законом підстави для поновлення на військовій службі ОСОБА_1 . Такий спосіб захисту матиме декларативний характер і не забезпечить ефективне поновлення його порушених прав, оскільки закінчення строку трудового договору є підставою для його припинення в силу прямої вказівки закону.». В решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року залишити без змін.

З урахуванням встановлених фактичних обставин справи суд дійшов висновку про відсутність на час розгляду справи факту звільнення позивача зі служби в прокуратурі, оскільки ОСОБА_1 поновлено на посаді першого заступника військового прокурора Західного регіону України з 01 вересня 2016 року вищевказаним наказом, та про відсутність факту звільнення позивача з військової служби, оскільки скасовано пункт 11 наказу Міністра оборони України від 24 липня 2019 року № 408 (по особовому складу) про звільнення полковника юстиції ОСОБА_1 з військової служби у запас (у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади») та визнано протиправним і скасовано наказ військової прокуратури Західного регіону України від 8 серпня 2019 року № 577к про виключення зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України ОСОБА_1 .

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 провадження №14-47цс21(номер в реєстрі 103893132) Суд вказав, що на думку Великої Палати Верховного Суду, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ВП ВС вказала, що частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за один і той же період після звільнення найманого працівника, оскільки такий період починається днем звільнення, який є і днем остаточного розрахунку відповідно до статті 116 КЗпП України і закінчується або днем поновлення на роботі, або днем фактичного розрахунку. Тобто ОСОБА_1 просила стягнути середній заробіток за один період у подвійному розмірі, що не відповідає змісту КЗпП України, який не передбачає можливість стягнення подвійного заробітку.

У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16 зроблено правовий висновок про те, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування, тому застосуванню підлягає положення тієї норми, яка регулює більш тривале порушення трудових прав позивача.

Велика Палата Верховного Суду у вказаній Постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 провадження №14-47цс21 зазначила, що:

«Крім того, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав, що ОСОБА_1 поновлено на роботі, тобто вона не має статусу звільненого працівника, а тому підстави покладення на роботодавця відповідальності за статтею 117 КЗпП України не виникли, що узгоджується з правовим висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним в постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 761/1812/16-ц (провадження № 61-5745св18).

Ні КЗпП України, ні Законом № 108/95-ВР не передбачено відповідальності роботодавця за порушення термінів виплати заробітної плати у вигляді стягнення на користь працівника, що продовжує працювати на підприємстві, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_1 в цій частині з огляду на їх необґрунтованість.»

Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд згідно ч.1 ст. 90 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Приписами частини 5 статті 242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

З урахуванням вищевикладеного висновку Великої Палати Верховного Суду та встановлених фактичних обставин справи стосовно поновлення позивача на посаді, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог оскільки зазначений період з 09.08.2019 по 13.04.2021 за який позивач просить нарахувати і виплатити кошти за несвоєчасний розрахунок при звільненні входить до періоду який підлягає оплаті як вимушений прогул відповідно до рішення суду від 26.02.2020 у справі 813/2950/16, яким зобов`язано Офіс Генерального прокурора нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, з утриманням податків та інших обов`язкових платежів при виплаті, а тому заявлені у даній справі вимоги про оплату несвоєчасного розрахунку при звільненні задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 139 КАС України відшкодування судових витрат позивачеві, якому відмовлено у позові не передбачено.

Керуючись ст. ст. 19, 22, 25, 72-77, 90, 241-246, 250, 255 КАС України, суд

ухвалив:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону щодо не проведення повного розрахунку при звільненні та зобов`язання нарахувати та виплатити грошове забезпечення по день фактичного розрахунку - відмовити повністю.

2. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 29.07.2022.

Суддя Коморний О.І.