Справа № 640/27602/20
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2022-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Горяйнова А.М.,

суддів - Файдюка В.В. та Черпіцької Л.Т.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Верховного Суду України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2021 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду України в особі в.о. Голови Верховного Суду України ОСОБА_2 , Комісії з припинення Верховного Суду України в особі її голови ОСОБА_4, Державної казначейської служби України про стягнення заборгованості та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- стягнути з Верховного Суду України заборгованість із заробітної плати у розмірі 565347 грн 98 коп;

- зобов`язати Державну казначейську службу України опрацювати платіжні документи Верховного Суду України, подані за підписами в.о. Голови Верховного Суду України ОСОБА_2 та головного бухгалтера ОСОБА_3 , щодо заробітної плати та перерахунку відповідних податків і зборів.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2021 року вказаний адміністративний позов було задоволено частково та стягнуто з Верховного Суду України в особі Ліквідаційної комісії Верховного Суду України на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати в розмірі 565347 грн 98 коп.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач - Ліквідаційна комісія Верховного Суду України, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду від 23 жовтня 2021 року в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Скаржник вказує на те, що наказом Верховного Суду України в особі голови Ліквідаційної комісії ОСОБА_6 від 13 липня 2018 року № 132-К ОСОБА_1 було звільнено з посади головного спеціаліста канцелярії управління забезпечення діяльності Судової палати у господарських справах з 16 липня 2018 року у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України, у зв`язку з чим підстави для нарахування і виплати йому заробітної плати після зазначеної дати - відсутні.

Скаржник просить врахувати, що із позивачем було проведено розрахунок при звільненні, однак не внесено відповідний запис до його трудової книжки у зв`язку з відсутністю доступу до особових справ працівників Верховного Суду України.

Апеляційна скарга обґрунтована також тим, що висновок суду першої інстанції про перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах із Верховним Судом України та про наявність заборгованості з виплати заробітної плати у розмірі 565347 грн 98 коп ґрунтується на неналежних доказах - довідках за підписом в.о. Голови Верховного Суду України ОСОБА_2 , який не має права діяти від імені Верховного Суду України.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що сама по собі видача наказу від 13 липня 2018 року № 132-К за відсутності вчинення роботодавцем необхідного алгоритму дій, передбачених процедурою звільнення (попередження про наступне вивільнення, запропонування рівнозначної посади в органі, куди перейшли функції, відмова від зазначеної посади, здача-прийняття справ та майна, внесення запису до трудової книжки, видача трудової книжки, проведення розрахунку, припинення табелювання та нарахування заробітної плати) не є достатньою підставою вважати, що особа звільнена з роботи. Також позивач наголошує на тому, що вказаний наказ не був реалізований.

ОСОБА_1 , посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року у справі № 2-р/2020 та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гуменюк та інші проти України», що набуло статусу остаточного 22 листопада 2021 року, стверджує, що припинення діяльності та ліквідація Верховного Суду України не відбулися, а в.о. Голови Верховного Суду України ОСОБА_2 не втратив право на підписання документів від імені Верховного Суду України після створення комісії з припинення цього суду.

Позивач звертався до суду з клопотаннями про закриття апеляційного провадження та про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, у задоволенні яких відмовлено ухвалою суду від 11 січня 2022 року.

Також позивач подав клопотання про витребування у скаржника довідки установленого зразка щодо заробітної плати та інших доходів у період з липня 2018 року до 31 жовтня 2020 року, у задоволенні якого відмовлено ухвалою суду від 14 червня 2022 року.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Верховного Суду України задовольнити, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2021 року - скасувати в частині задоволення позову та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що ОСОБА_1 працював на посаді головного спеціаліста канцелярії управління забезпечення діяльності Судової палати у господарських справах Верховного Суду України.

З 30 вересня 2016 року набув чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII.

В п. 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону було визначено, що з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку.

На виконання вимог п. 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» з 21 червня 2018 року було розпочато процес припинення діяльності Верховного Суду України.

Наказом Верховного Суду України в особі голови Ліквідаційної комісії ОСОБА_6 від 13 липня 2018 року № 132-К ОСОБА_1 з 16 липня 2018 року звільнено із посади головного спеціаліста канцелярії управління забезпечення діяльності Судової палати у господарських справах на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України.

Позивач відмовився від ознайомлення з цим наказом, про що Ліквідаційною комісію Верховного Суду України складено відповідний акт від 16 липня 2018 року.

У подальшому наказом Державної судової адміністрації України та Верховного Суду від 07 червня 2019 року № 590/90-ОД «Про деякі питання, пов`язані з ліквідацією судів» було утворено ліквідаційну комісію з метою забезпечення виконання рішення щодо припинення (ліквідації) та запобіганню неефективному використанню бюджетних коштів Верховного Суду України у новому складі. Головою ліквідаційної комісії Верховного Суду України призначено ОСОБА_4 .

Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 п. 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо слів «та ліквідуються» в частині Верховного Суду України визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

В.о. Голови Верховного Суду України ОСОБА_2 видав ОСОБА_1 такі довідки щодо проходження служби у Верховному Суді України:

- довідка від 04 листопада 2020 року № 200/0/21-20, відповідно до якої позивач з 11 червня 2014 року по цей час працює у Верховному Суді України на посаді головного спеціаліста канцелярії (на правах відділу) управління забезпечення діяльності Судової палати у господарських справах;

- довідка від 05 листопада 2020 року № 426, відповідно до якої позивачу за період з липня 2018 року по жовтень 2020 року нараховано заробітну плату в розмірі 739563 грн 77 коп, з якої підлягає утриманню податок з доходів фізичних осіб в розмірі 133121 грн 48 коп та військовий збір в розмірі 11093 грн 46 коп., сума до виплати - 595348 грн 83 коп.

Водночас згідно з довідкою Верховного Суду України від 23 лютого 2021 року №6/0/8-21, що видана головою Ліквідаційної комісії ОСОБА_4 , ОСОБА_5 16 липня 2018 року звільнений із займаної посади відповідно до п. 5 Плану заходів з припинення діяльності Верховного Суду України шляхом ліквідації, затверджених наказом в.о. керівника апарату від 10 квітня 2018 року № 17/0/18-18 та наказу від 13 липня 2018 року № 132-к. Під час звільнення позивачу нараховано та виплачено через систему «Аваль-Експрес» заробітну плату за фактично відпрацьований час у липні 2018 року, грошову компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати.

ОСОБА_1 стверджує, що продовжує перебувати у трудових відносинах з Верховним Судом України й після 16 липня 2018 року та має право на отримання заробітної плати за період з липня 2018 року по жовтень 2020 року, у зв`язку з чим звернувся до суду з адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що законодавством чітко визначено процедуру звільнення з державної служби, яка передбачає здійснення передачі звільненим працівником ввірених йому справ і майна, внесення запису про звільнення до його трудової книжки, проведення остаточного розрахунку з працівником та, відповідно, припинення подальшого нарахування йому заробітної плати.

Натомість суд першої інстанції встановив, що до трудової книжки позивача запис про його звільнення з посади головного спеціаліста канцелярії (на права відділу) управління забезпечення діяльності Судової палати у господарських справах Верховного Суду України не внесений, трудова книжка йому не видана, акт, що засвідчує факт передачі справ і майна у зв`язку зі звільненням не складений, а заробітна плата нараховується з утриманням з неї відповідних податків і зборів (податку на доходи фізичних осіб та військового збору), що підтверджується довідкою Верховного Суду України від 05 листопада 2020 року № 426 про розмір заробітної плати за період з липня 2018 року по жовтень 2020 року.

У зв`язку з цим суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що наказ Верховного Суду України від 13 липня 2018 року № 132-К «Про звільнення ОСОБА_1 », прийнятий головою Ліквідаційної комісії ОСОБА_6 , залишився нереалізованим.

Суд першої інстанції зауважив, що Верховний Суд України було ліквідовано незаконно, що підтверджується рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Гуменюк та інші проти України».

З огляду на безперервність функціонування найвищого інституту судової влади, на інституційний принцип якої звернув увагу Конституційний Суду України у рішенні від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020, а також у зв`язку із тим, що юридична особа «Верховний Суд України» не припинена та не позбавлена можливості видавати документи, суд першої інстанції прийшов до висновку, що видача довідки в.о. Голови Верховного Суду України про заробітну плату й інші доходи позивача від 05 листопада 2020 року № 246 не суперечить законодавству та може бути врахована при вирішені цього спору.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 , оскільки він не знайшов свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Предметом спору, що виник між сторонами цієї справи, є наявність чи відсутність підстав для нарахування і виплати Верховним Судом України заробітної плати ОСОБА_1 за період з липня 2018 року до жовтня 2020 року як особі, що проходить державну службу на посаді головного спеціаліста канцелярії управління забезпечення діяльності Судової палати у господарських справах.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначені в Законі України «Про державну службу».

Згідно з ч. 2 ст. 1 вказаного Закону державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про державну службу» державний службовець має право на оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби, рангу та умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення).

Зазначені норми права вказують на те, що обов`язковою умовою для нарахування і виплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з липня 2018 року до жовтня 2020 року є перебування його у трудових відносинах з Верховним Судом України та зайняття посади державної служби протягом вказаного періоду.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що Верховним Судом України в особі голови Ліквідаційної комісії ОСОБА_6 було видано наказ від 13 липня 2018 року № 132-К, яким ОСОБА_1 з 16 липня 2018 року звільнено із посади головного спеціаліста канцелярії управління забезпечення діяльності Судової палати у господарських справах на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 83 вказаного Закону державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» в редакції, чинній на час видачі наказу від 13 липня 2018 року № 132-К, було передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України припинення юридичної особи може відбуватися шляхом ліквідації.

За приписами ч. 1 ст. 124 Конституції України суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом, проект якого вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 105 Цивільного кодексу України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи.

До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

Згідно з ч. 5 ст. 111 Цивільного кодексу України ліквідаційна комісія (ліквідатор) вживає заходів щодо закриття відокремлених підрозділів юридичної особи (філій, представництв) та відповідно до законодавства про працю здійснює звільнення працівників юридичної особи, що припиняється.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Верховний Суд України () з 21 червня 2018 року перебуває у стані припинення (запис 0024389).

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що станом на 13 липня 2018 року (дата видачі наказу про звільнення ОСОБА_1 з роботи) Верховний Суд України у трудових відносинах з працівниками представляв саме голова ліквідаційної комісії Верховного Суду України.

Як вже зазначалося, наказ про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади було видано головою Ліквідаційної комісії Верховного Суду України.

У разі незгоди із наказом Верховного Суду України в особі голови Ліквідаційної комісії ОСОБА_6 від 13 липня 2018 року № 132-К, ОСОБА_1 не був позбавлений можливості оскаржити його в установленому законом порядку. Разом з тим позивач не скористався таким правом.

У свою чергу законність наказу про звільнення ОСОБА_1 з посади не є предметом цього спору, адже адміністративний позов не містить позовної вимоги про визнання протиправним і скасування наказу від 13 липня 2018 року № 132-К.

Також колегія суддів наголошує на тому, що визнання рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положень п. 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо слів «та ліквідуються» в частині Верховного Суду України саме по собі не призводить до втрати чинності актів (у тому числі щодо припинення державної служби у Верховному Суді України), що були видані до прийняття такого рішення.

За таких обставин колегія суддів під час розгляду і вирішення цього спору виходить з того, що наказ Верховного Суду України в особі голови Ліквідаційної комісії ОСОБА_6 від 13 липня 2018 року № 132-К про звільнення ОСОБА_1 з посади не скасований у встановленому законом порядку, є чинним і обов`язковим до виконання.

Отже, державна служба ОСОБА_5 у Верховному Суді України була припинена 16 липня 2018 року (у день, визначений в наказі від 13 липня 2018 року № 132-К) та з цієї дати відсутні підстави для нарахування і виплати йому заробітної плати.

Обставини щодо реалізації наказу від 13 липня 2018 року № 132-К шляхом внесення запису до трудової книжки ОСОБА_1 , складення акту передачі справ і майна тощо не є визначальними для вирішення цього спору.

Порушення вимог ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України (в частині обов`язку в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу) на час видачі наказу від 13 липня 2018 року № 132-К, у разі встановлення вини власника або уповноваженого ним органу, могло б бути підставою для виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки.

Натомість невиконання вимог ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України у відповідній редакції не свідчить про продовження трудових відносин між ОСОБА_1 та Верховним Судом України і не може бути підставою для нарахування і виплати йому заробітної плати після 16 липня 2018 року.

Перевіряючи обґрунтованість посилань позивача на довідки Верховного Суду України від 04 листопада 2020 року № 200/0/21-20 та від 05 листопада 2020 року № 426 щодо продовження перебування у трудових відносинах з Верховним Судом України та нарахування заробітної плати за період з липня 2018 року по жовтень 2020 року, колегія суддів першочергово враховує, що зазначена в таких довідках інформація не узгоджується з фактичними обставинами справи.

Колегія суддів наголошує на тому, що правове значення для вирішення цього спору має фактичний стан трудових відносин між ОСОБА_1 та Верховним Судом України.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відносини публічної служби між ОСОБА_1 та Верховним Судом України були припинені шляхом видачі наказу від 13 липня 2018 року № 132-К про звільнення, тому саме по собі зазначення в довідках від 04 листопада 2020 року № 200/0/21-20 та від 05 листопада 2020 року № 426 іншої інформації (про те, що ОСОБА_1 продовжує працювати у Верховного Суді України та йому нараховано заробітну плату за період з липня 2018 року до жовтня 2020 року) - не впливає на розгляд і вирішення цього спору.

Також колегія суддів враховує, що особливості визначення особи, наділеної повноваженнями діяти від імені Верховного Суду України, після прийняття Конституційним Судом України рішення від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 та правовий статус наказу від 07 червня 2019 року № 590/90-ОД «Про деякі питання, пов`язані з ліквідацією судів» були предметом дослідження Верховним Судом.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, що викладена в постанові від 24 червня 2021 року у справі № 826/15959/18, належним представником юридичної особи, яка згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань перебуває у процесі припинення, може бути лише голова ліквідаційної комісії або її член за дорученням голови цієї комісії. Визнання положення п. 7 розділу XII Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо слів «та ліквідуються» в частині Верховного Суду України такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) не обумовлюють автоматично нелегітимність наказу від 07 червня 2019 року № 590/90-ОД як індивідуально акту (рішення суб`єкта владних повноважень), дія якого вичерпується його виконанням, що прямо передбачено п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України.

Враховуючи мету створення ліквідаційної комісії, чинну редакцію положення п. 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а також правові наслідки, які виникли у зв`язку з визнанням окремих норм неконституційними, рішення Конституційним Судом України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 не вплинуло на повноваження комісії з припинення юридичної особи.

У зв`язку з цим Верховний Суд прийшов до висновку, що голова ліквідаційної комісії Верховного Суду України не втратила право підпису та повноваження виступати в суді від імені Верховного Суду України у зв`язку з ухваленням Конституційним Судом України рішення від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020.

В постанові Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 640/19566/19 зроблено висновок про те, що довідки за підписом В.о. Голови Верховного Суду України Гуменюк В.І. не можуть братись до уваги при вирішенні спору, оскільки саме Ліквідаційна комісія з припинення Верховного Суду України відповідно до прийнятих на себе зобов`язань здійснює нарахування заробітної плати працівникам апарату цього суду. При цьому розпорядником бюджетних коштів вищого рівня є Верховний Суд, через який здійснюється відповідне фінансування на підставі звернень Ліквідаційної комісії.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зазначені правові висновки Верховного Суду додатково вказують на відсутність підстав для врахування під час розгляду і вирішення цього спору довідок від 04 листопада 2020 року № 200/0/21-20 та від 05 листопада 2020 року № 426, що видані та підписані від імені Верховного Суду України іншою особою, ніж головою ліквідаційної комісії вказаної юридичної особи.

Щодо посилання позивача на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гуменюк та інші проти України», колегія суддів вважає необхідним зазначити, що вказане рішення набуло статусу остаточного 22 листопада 2021 року, тобто вже після закінчення розгляду цієї справи судом першої інстанції.

Крім того предметом дослідження Європейським судом з прав людини у цій справі була перевірка на відповідність вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод дій та рішень, які призвели до позбавлення суддів Верховного Суду України можливості виконувати суддівські функції з огляду на принцип незмінності суддів, конституційні гарантії незалежності суддів. Особливості представництва інтересів Верховного Суду України як юридичної особи не були предметом дослідження Європейським судом з прав людини в цій справі.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про відсутність між ОСОБА_1 та Верховним Судом України трудових відносин у період з 17 липня 2018 року до 30 жовтня 2020 року, а також про відсутність підстав для нарахування і виплати йому заробітної плати за цей період.

За таких обставин колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність у Верховного Суду України заборгованості перед позивачем із заробітної плати за період з 17 липня 2018 року до 30 жовтня 2020 року в розмірі 565347 грн 98 коп та не погоджується з рішенням суду від 23 жовтня 2021 року в частині стягнення з відповідача зазначених коштів.

Отже, доводи апеляційної скарги Ліквідаційної комісії Верховного Суду України спростовують висновки суду першої інстанції, які стали підставою для прийняття рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 і є підставою для його скасування у відповідній частині.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Верховного Суду України задовольнити, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2021 року - скасувати в частині задоволення позову та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Керуючись ст.ст. 242, 238, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Верховного Суду України - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 - скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач А.М. Горяйнов

Судді В.В. Файдюк

Л.Т. Черпіцька