Справа № 380/6837/20
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2022-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2022 року

м. Київ

справа №380/6837/20

адміністративне провадження № К/9901/31803/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,

суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Служби безпеки України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року (суддя Крутько О.В.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2021 року (судді: Обрізко І.М., Іщук Л.П., Онишкевич Т.В.) в справі №380/6837/20 за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з адміністративним позовом до Служби безпеки України (далі - відповідач, СБ України) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 181328,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в органах Служби безпеки України. Проте, у день звільнення позивача відповідачем не здійснено із ним повного розрахунку, зокрема, не нараховано та не виплачено грошову компенсацію за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно та одноразову грошову допомогу. Указану бездіяльність оскаржено у судовому порядку, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 червня 2020 року у справі №380/2635/20 позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо не проведення із ОСОБА_2 повного розрахунку при звільненні, - невиплату на день виключення зі списків (16 грудня 2019 року) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, одноразової грошової допомоги при звільненні та не нарахування та не виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік. Зобов`язано Службу безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошової компенсацію за усі невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення, яке становить 24690,00 грн із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44. В задоволенні позовних вимог про зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки у кількості 70 днів та стягнення зі Служби безпеки України на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 17 грудня 2019 року по день подання позовної заяви 03 квітня 2020 року у сумі 88235,50 грн відмовлено.

Вказані кошти надійшли на картковий рахунок позивача 24 грудня 2019 року у сумі 61578,13 грошова компенсація за неотримане речове майно, 17 січня 2020 року у сумі 316155,45 грн сума одноразової допомоги та 27 липня 2020 року у сумі 56855,92 грн грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки. Таким чином, днем фактичного розрахунку із позивачем при звільненні є 27 липня 2020 року. Отже, враховуючи вимоги статті 117 КЗпП України, відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 17 грудня 2019 року по 26 липня 2020 року. Із посиланням на норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) ОСОБА_1 просить задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року задоволено позов.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за невикористане речове майно, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення), не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, відтак застосуванню підлягає Кодексу законів про працю України.

Право позивача на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні підлягає захисту за період з 17 грудня 2019 року до дня повної виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, тобто до 26 липня 2020 року.

Суд звернув увагу на те, що розмір недоплаченої позивачу суми на час звільнення складав 434589,50 грн. Тобто, розмір недоплаченої суми є більшим, ніж розмір суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, відтак, немає підстав для зменшення розміру належної до стягнення суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, який складає 180518,50 грн.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2021 року скасовано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року у справі № 380/6837/20 та прийнято постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто зі Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 17 грудня 2019 року по 27 липня 2020 року включно в розмірі 31771, 26 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Апеляційний суд, ураховуючи, правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 04 вересня 2020 у справі №260/348/19 щодо визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні та з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду наведених у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц указав, що при розгляді цієї справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких установлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Згідно з довідкою №21/2/2-294 від 28 лютого 2020 року, виданої Службою безпеки України, позивачу за два останні повні місяці нараховано та виплачено грошового забезпечення за жовтень 2019 року (24690,00 грн) та за листопад 2019 року (24690,00 грн). Відтак, розмір середньомісячного грошового забезпечення позивача становить 24690 грн.

Показник середньоденного грошового забезпечення позивача становить 809,5 грн (49380,00 : (31 день (жовтень 2019 року) + 30 днів (листопад 2019 року)) = 809,50 грн.

За період з 17 грудня 2019 року по 26 липня 2020 року було 223 календарних дні, а тому, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 180518,50 грн (809,50 х 223).

Істотність частки компенсації за несвоєчасний розрахунок у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 434589,5 грн/24690 грн = 17,6.

Відтак, враховуючи принцип справедливості та співмірності, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби за період з 17 грудня 2019 року по 27 липня 2020 року, який підлягає стягненню, становить 31771,26 грн (17,6% від суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку).

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги

У поданій касаційній скарзі відповідач посиланням на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Підставою касаційного оскарження судових рішень позивач вказує пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: застосування судами норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6/113цс16, від 17 березня 2017 року у справі №6-259цс17, постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13, від 25 липня 2018 року у справі №552/993/17, від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15ц, від 21 вересня 2020 року у справі №225/5266/18, від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, від 30, від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16.

В обґрунтування вимог касаційної скарги відповідач звертає увагу на неспівмірність заборгованих сум в порівнянні з сумою, яку позивач просить стягнути в якості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позиція інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу позивач вказує про необґрунтованість доводів відповідача, зазначених у касаційній скарзі, вважає їх такими, що не підлягають задоволенню.

Рух касаційної скарги

Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Служби безпеки України.

Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2022 року адміністративну справу призначено до касаційного розгляду в порядку письмового провадження.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

12 серпня 1998 року по 16 грудня 2019 року ОСОБА_1 проходив військову службу в органах Служби безпеки України.

Наказом першого заступника Голови Служби безпеки України від 06 грудня 2019 року №1700-ос, ОСОБА_1 звільнено з військової служби за підпунктом «а» пункту 61 та підпунктом «а» (за станом здоровя) пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас Служби безпеки України, виключивши його зі списків особового складу, з урахуванням часу на здавання посади, з 16 грудня 2019 року.

22 червня 2015 року ОСОБА_1 видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 і з цього часу він набув статусу учасника бойових дій та право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Станом на день звільнення 16 грудня 2019 року Службою безпеки України ОСОБА_1 не виплачені належні йому виплати, в тому числі виплати компенсаційного характеру, зокрема, одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби та грошова компенсація вартості за неотримане речове майно.

Указані виплати Службою безпеки України здійснені на користь ОСОБА_1 по безготівковому перерахунку на його картковий рахунок в установі банку:

24 грудня 2019 року - в сумі 61578,13 грн, що становить суму грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (сума зазначена з відрахуванням податків) та 17 січня 2020 року - в сумі 316155,45 грн, що становить суму одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби (сума зазначена з відрахуванням податків).

Окрім того, станом на день звільнення 16 грудня 2019 року, ОСОБА_1 . Службою безпеки України не нарахована та не виплачена грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.

ОСОБА_1 у лютому 2019 року звернувся до Служби безпеки України із листом, в якому просив нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки, тобто за 70 днів (14 днів х 5 = 70), виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення, а також виплатити середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

Листом від 10 березня 2020 року №21/3/1-С-23/5 Служба безпеки України відмовила ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та виплаті середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні, оскільки компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, чітко не передбачена законодавством, а відтак, при звільненні ОСОБА_1 , не було достатніх правових підстав для її виплати.

Позивач уважаючи протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо не проведення із ним повного розрахунку при звільненні, - невиплату на день виключення зі списків (16 грудня 2019 року) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, одноразової грошової допомоги при звільненні та не нарахування та не виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік звернувся із позовом до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 червня 2020 року у справі №380/2635/20 позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо не проведення із ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні, - невиплату на день виключення зі списків (16 грудня 2019 року) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, одноразової грошової допомоги при звільненні та не нарахування та не виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік. Зобов`язано Службу безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за усі невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення, яке становить 24690,00 грн із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44. У задоволенні позовних вимог про зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки у кількості 70 днів та стягнення зі Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 17 грудня 2019 року по день подання позовної заяви - 03 квітня 2020 року у сумі 88235,50 грн відмовлено.

Станом на день звільнення 16 грудня 2019 року Службою безпеки України, ОСОБА_1 не виплачені належні йому виплати, в тому числі виплати компенсаційного характеру, зокрема, одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби та грошова компенсація вартості за неотримане речове майно, грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки.

Указані виплати, Службою безпеки України здійснені на користь ОСОБА_1 по безготівковому перерахунку на його картковий рахунок в установі банку:

24 грудня 2019 року - в сумі 61578,13 грн, що становить суму грошової компенсації вартості за неотримане речове майно;

17 січня 2020 року - в сумі 316155,45 грн, що становить суму одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби;

27 липня 2020 року в сумі 56855,92 грн, що становить суму грошової компенсації за усі невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки.

Позивач уважає, що оскільки виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, грошової компенсації вартості за неотримане речове майно відповідачем у день її звільнення не проведено, то відповідно до статті 117 КЗпП України, він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку. Наведене і зумовило позивача звернутись до суду з цим позовом.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Релевантні джерела права й акти їхнього застосування

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з абзацом першим пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи

За змістом частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України скаржник вказує, що судами попередніх інстанцій не враховано правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6/113цс16, від 17 березня 2017 року у справі №6-259цс17, постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13, від 25 липня 2018 року у справі №552/993/17, від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15ц, від 23 серпня 2019 року №2040/7697/18, від 21 вересня 2020 року у справі №225/5266/18, від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16.

Предметом касаційного перегляду є саме розмір середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача. На переконання скаржника, визначена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є неспівмірною і суперечить пункту 94.5 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Судами установлено, що позивачем у позовній заяві заявлено вимоги про стягнення на його користь розмір середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 17 грудня 2019 року по 26 липня 2020 року (загальна кількість днів - 223) із розрахунку 809,50 грн (середньоденний розмір грошового забезпечення) в день.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 Кодексу законів про працю України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, є правомірним.

Водночас, щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у цій справі Верховний Суд зазначає, що Конституцією України (статті 8, 129 та 147) гарантовано визнання та застосування в Україні принципу верховенства права. При цьому, загальновизнано, що його базовим елементом є принцип правової визначеності, який, крім іншого, означає стабільність та єдність судової практики, а також можливість відступу судом від своєї попередньої правової позиції лише за наявності вагомих підстав.

Єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики (пункт 4 частини четвертої статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Слід зазначити, що єдність судової практики відіграє надважливу роль у забезпеченні однакового правозастосування в адміністративному судочинстві, що сприяє правовій визначеності та передбачуваності стосовно вирішення спірних ситуацій для учасників судового процесу.

За змістом частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок.

Синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 Кодексу законів про працю України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за період з 17 грудня 2019 року по 26 липня 2020 року було 223 календарних дні, а тому, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 180518,50 грн. (809,50 х 223).

Істотність частки компенсації за несвоєчасний розрахунок в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 434589,5 грн/ 24690 грн= 17,6.

Суд апеляційної інстанції, ураховуючи принцип справедливості та співмірності, дійшов висновку про те, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби за період з 17 грудня 2019 року по 27 липня 2020 року, що підлягає стягненню, становить 31 771, 26 грн (17,6% від суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку).

Верховний Суд зазначає, судом апеляційної інстанції вірно застосовано принцип співмірності, та вірно зроблено розрахунок.

Суд апеляційної інстанції у цій справі правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду, не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій по суті справи і не приймаються Судом як належні.

Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення, яке призвело до ухвалення незаконного рішення.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанцій - без змін.

Висновки щодо розподілу судових витрат.

З огляду на результат касаційного розгляду, витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Служби безпеки України залишити без задоволення.

2. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2021 року залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: А.Г. Загороднюк

Судді: Л.О. Єресько

В.М. Соколов