Справа № 160/7197/22
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2022-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

29 липня 2022 року Справа 160/7197/22

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Златіна Станіслава Вікторовича, розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, третя особа, яка не заявляє самостійних позовних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 про визнання протиправною відмову, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до суду, у якому просить:

- визнати протиправною відмову у наданні ОСОБА_1 у власність земельну ділянку розміром 2 га із земель комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Любимівської ОТГ, за межами населеного пункту Придніпрянське Дніпровського району Дніпропетровської області;

- визнати дії відповідача щодо відмови у наданні ОСОБА_1 у власність земельної ділянки розміром 2 га із земель комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, та надання цієї ділянки іншій особі - дискримінаційними;

- скасувати рішення Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області №1022-32/VII від 31 липня 2020 року щодо надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства;

- зобов`язати Любимівську сільську раду Дніпровського району Дніпропетровської області надати ОСОБА_1 у власність земельну ділянку розміром 2 га із земель комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Любимівської ОТГ, за межами населеного пункту Придніпрянське Дніпровського району Дніпропетровської області.

10.06.2022 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі та вирішено подальший розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Ухвалою суду від 29.06.2022 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 .

Щодо позовної вимоги - скасувати рішення Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області №1022-32/VII від 31 липня 2020 року щодо надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, суд зазначає наступне.

Оскаржуваним рішенням третій особі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на боці відповідача надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер якої співпадає із кадастровим номером земельної ділянки, проект землеустрою щодо якої розробив позивач.

Оскаржуване рішення є індивідуальним актом, оскільки рішення прийнято суб`єктом владних повноважень на виконання владних управлінських функцій, який стосується прав або інтересів визначеної у акті особи та дія якого вичерпується його виконанням.

За змістом частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Водночас суб`єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб`єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

Так, відповідно до частини другої статті 264 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Зі змісту регулювання, яке міститься у КАС України, також убачається, що і право оскаржити індивідуальний акт має особа, якої він стосується.

Право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Таким чином, відсутність у будь-кого (крім третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на боці відповідача), в тому числі і позивача, прав чи обов`язків у зв`язку із оскаржуваним рішенням не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України").

За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності.

Відповідно до пункту 18 частини першої статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який установлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який (яке) стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України).

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

У вітчизняній теорії права загальновизнано, що нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

Натомість індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Отже, нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються в нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує свою дію фактами його застосування, тоді як дія індивідуального акта закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.09.2019 року у справі № 9901/284/19 дійшла до висновку, що право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується. Оскільки позивач не є учасником (суб`єктом) правовідносин з призначення особи Главою Адміністрації Президента України, то такий Указ не породжує для позивачки права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема від 14 березня 2018 року у справі № 9901/22/17, від 06 та 12 червня 2018 року у справах № 800/489/17 та № 800/587/17 відповідно, від 16 жовтня 2018 року у справі № 9901/415/18, від 09 квітня 2019 року у справі № 9901/611/18 та від 21 серпня 2019 року у справі № 9901/283/19.

Також суд під час розгляду справи встановив, що відповідач рішенням від 15.07.2012 року № 535-10/VIII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для сінокосіння і випасання худоби ОСОБА_2 » затвердив третій особі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, проект землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер :05:006:0001 та передав у оренду земельну ділянку кадастровий номер :05:006:0001.

У матеріалах справи міститься копія договору оренди землі від 29.07.2021 року, який надано на вимогу суду, що укладений між відповідачем та третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, предметом якого є земельну ділянка кадастровий номер :05:006:0001.

Згідно правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 19.06.2018 року у справі № 922/2383/16 (номер у реєстрі судових рішень 75241935), спори щодо земельних ділянок сформованих відповідно до ст.79-1 Земельного кодексу України як об`єкти цивільних прав, є приватно-правовими та розглядються у порядку цивільного або господарського судочинства.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 12.12.2018 року по справі № 617/1315/15-ц, на стадії формування земельної ділянки особа, яка прагне отримати цю ділянку у власність, з одного боку, та відповідний орган державної влади чи місцевого самоврядування, уповноважений приймати рішення щодо надання відповідної ділянки у власність, з іншого боку, перебувають в адміністративних відносинах.

Тому допоки на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, який прийняв рішення щодо передання земельної ділянки у власність, особа не зареєструвала відповідне речове право на цю ділянку, за участі такого суб`єкта існує публічно-правовий спір, який належить до юрисдикції адміністративного суду, крім випадку, якщо певне речове право на ту ж ділянку чи на її частину на момент прийняття вказаного рішення належить іншій особі.

На підставі викладеного, даний спір в частині позовної вимоги: скасувати рішення Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області №1022-32/VII від 31 липня 2020 року щодо надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, не підсудний адміністративним судам, а підлягає розгляду, з урахуванням суб`єктного складу сторін, судом в порядку ЦПК України.

Згідно вимог п.1 ч.1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Кернуючись ст. 238, 256 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Провадження у адміністративній справі № 160/7197/22 за позовом ОСОБА_1 до Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 про визнання протиправною відмову, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії закрити в частині наступних заявлених позовних вимог:

скасувати рішення Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області №1022-32/VII від 31 липня 2020 року щодо надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається

Ухвала суду може бути оскаржена до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, відповідно до пп. 15.5 п. 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.

Суддя (підпис) С.В. Златін

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя С.В. Златін