Справа № 755/3868/22
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2022-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 755/3868/22 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Хромова О.О., Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Костюк Л.О., Степанюка А.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 20 травня 2022 року про забезпечення адміністративного позову по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 із заявою про забезпечення позову, у якій просила:

- забезпечити позов шляхом зупинення на час розгляду справи по суті рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 12.05.2022 року «Про примусове повернення до країни походження або третьої країни» громадянки республіки Білорусь ОСОБА_1 ;

- заборонити Центральному міжрегіональному управлінню Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, та його працівникам на час розгляду справи по суті проводити будь-які дії по виконанню рішення від 12 травня 2022 року «Про примусове повернення до країни походження або третьої країни» громадянки республіки Білорусь ОСОБА_1 ;

- заборонити Центральному міжрегіональному управлінню Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на час розгляду справи по суті приймати інші рішення відносно громадянки республіки Білорусі ОСОБА_1 , підстав зазначених в рішенні від 12 травня 2022 року «Про примусове повернення до країни походження або третьої країни» громадянки республіки Білорусь ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи вищевказану заяву, позивачка зазначила, що має побоювання за свою безпеку внаслідок її бажання іммігрувати на постійне місце проживання в Україну за територіальним походженням з подальшим отриманням громадянства України, що викликано загальнопоширеним насильством зі сторони Республіки Білорусь в ситуації міжнародного збройного конфлікту проти України та систематичного порушення прав людини в країні до якої її хочуть примусово повернути.

Також, позивачкою вказано, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії вищевказаного рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 12.05.2022 року «Про примусове повернення до країни походження або третьої країни» громадянки республіки Білорусь ОСОБА_1 може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав чи інтересів заявника, за захистом яких вона звернулася до суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 травня 2022 року заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову задоволено частково.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області подано апеляційну скаргу, в якій скаржник просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу про забезпечення позову та відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, крім іншого, неправильне тлумачення закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки заявник має намір оскаржувати рішення відповідача про примусове повернення до країни походження або третьої країни, строк виконання якого встановлений до 22 травня 2022 року, існують підстави для задоволення заяви про забезпечення позову частково та зупинення дії оскаржуваного рішення, оскільки невжиття таких заходів може істотно ускладнити виконання рішення суду або ефективний захист таких прав позивача, за захистом яких він звернувся у разі задоволення адміністративного позову.

Тобто, за висновком суду першої інстанції, незастосування заходів забезпечення позову у межах спірних правовідносин створює очевидну небезпеку та ускладнення ефективного захисту (поновлення) оспорюваних прав та інтересів ОСОБА_1 , за захистом яких вона звернулася до суду, що відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частин першої - другої ст. 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду;

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Насамперед, забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до прийняття у справі судового рішення по суті заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.

У вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.

За своєю суттю інститут забезпечення в адміністративному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі. Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову у разі їх вжиття за клопотанням позивача.

Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд має пересвідчитись, що надані докази та доводи заявника на даному етапі переконливо свідчать про наявність підстав для забезпечення позову.

Колегія суддів звертає увагу на те, що наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваних рішення, дій та/або бездіяльності може бути виявлена судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості та достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності.

Також, під час вирішення питання про забезпечення позову, слід врахувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з наслідками вжиття заходів забезпечення позову для інших заінтересованих осіб.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеній у постанові від 19.06.2018 року в справі 826/9263/17, ці підстави є оціночними. Тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Суд у кожному випадку повинен встановити чи є захід забезпечення позову, про який клопоче позивач, таким, що відповідає меті і завданням правового інституту забезпечення позову. Також, суд має вказати мотиви, які слугували причиною постановленню ухвали про забезпечення позову, зокрема, існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки заявника, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Так, предметом розгляду даної справи є законність та обґрунтованість рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 12.05.2022 року «Про примусове повернення до країни походження або третьої країни» громадянки республіки Білорусь ОСОБА_1 .

Відтак, фактично метою звернення скаржника до суду із відповідною заявою є зупинення дії вищевказаного рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 12.05.2022 року «Про примусове повернення до країни походження або третьої країни» громадянки республіки Білорусь ОСОБА_1 .

У свою чергу, правомірність та законність рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 12.05.2022 року «Про примусове повернення до країни походження або третьої країни» громадянки республіки Білорусь ОСОБА_1 має переглядатися судом за результатами окремого судового розгляду.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції доводи викладені заявником щодо порушення прав та інтересів останньої, оскільки вирішення даного питання призведе до фактично вирішенням справи по суті до постановлення рішення в даній справі.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про необґрунтованість заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову та як наслідок, відсутності правових підстав для її задоволення.

Щодо інших доводів апелянтів, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Аналіз наведених правових положень та обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що судом першої інстанції надано неправильну правову оцінку підставам застосування заходів забезпечення адміністративного позову, заявленим у заяві про забезпечення позову, та відповідність їх вимогам частини 2 статті 150 КАС України, а тому оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм процесуального права.

Наведене свідчить про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні заяви.

Керуючись ст.ст. 150, 151, 154, 242, 243, 294, 317, 321, 325, 328, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області - задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 20 травня 2022 року про забезпечення адміністративного позову - скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Л.О. Костюк

А.Г. Степанюк

Повний текст виготовлено 27.07.2022 року