Справа № 320/9516/20
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2022-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2022 року м. Київ № 320/9516/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Білоцерківської міської ради Київської області

про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Білоцерківської міської ради Київської області, в якому просить суд:

- визнати протиправними та скасувати рішення Білоцерківської міської ради № 5320-69-VІІ від 15.05.2020 та від 30.07.2020 № 5679-100-VІІ про відмову у наданні дозволу на складення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,0100 га у власність громадянці ОСОБА_1 з цільовим призначенням 02.05. Для будівництва індивідуальних гаражів за адресою: АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати Білоцерківську міську раду надати дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтованою площею 0,0100 га з цільовим призначенням 02.05 для будівництва індивідуальних гаражів за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона є власницею Ѕ частки у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 24.06.1986 та від 06.11.1998 № 1-3344. Додала, що вона звернувся до відповідача з заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,010 га для будівництва гаража. Однак, відповідач спірними рішеннями відмовив в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки у зв`язку з невідповідністю місця розташування земельної ділянки згідно Генерального плану м. Біла Церква та Плану зонування території міста Біла Церква, затвердженого рішенням міської ради від 28.03.2019 №3567-68-VІІ «Про затвердження Плану зонування території міста Біла Церква» згідно вимог ч.7 ст. 118 Земельного кодексу України.

Однак, позивач зауважив, що вказане рішення є протиправним, оскільки на його думку відповідач не надав обґрунтованої відмови, оскільки фактично відмовив позивачу як власнику вже існуючої з 1985 року нерухомості.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30.11.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовку справи до судового розгляду та призначено підготовче засідання на 25.01.2021.

Також суд витребував від відповідача належним чином засвідчені копії документів та матеріалів на підставі яких та з урахуванням яких було прийнято рішення Білоцерківської міської ради №5320-69-VІІ від 15.05.220 та від 30.07.2020 № 5679-100-VІІ про відмову у наданні дозволу на складення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,0100 га у власність громадянці ОСОБА_1 з цільовим призначенням 02.05. Для будівництва індивідуальних гаражів за адресою: АДРЕСА_1 ; рішення Білоцерківської міської ради №5320-69-VІІ від 15.05.220 та від 30.07.2020 № 5679-100-VІІ про відмову у наданні дозволу на складення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,0100 га у власність громадянці ОСОБА_1 з цільовим призначенням 02.05. Для будівництва індивідуальних гаражів за адресою: АДРЕСА_1 .

Заперечуючи проти позову в письмовому відзиві, відповідач просить суд відмовити в його задоволенні, оскільки заявлена позивачем земельна ділянка згідно чинного генерального плану міста Біла Церква та плану зонування території міста Біла Церква відноситься до території змішаної багатоповерхової забудови.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25.01.2021 суд продовжив строк проведення підготовчого провадження в адміністративній справі № 320/9516/20 та повторно витребував від Білоцерківської міської ради Київської області: належним чином засвідчені копії документів та матеріалів на підставі яких та з урахуванням яких було прийнято рішення Білоцерківської міської ради №5320-69-VІІ від 15.05.220 та від 30.07.2020 № 5679-100-VІІ про відмову у наданні дозволу на складення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,0100 га у власність громадянці ОСОБА_1 з цільовим призначенням 02.05. Для будівництва індивідуальних гаражів за адресою: АДРЕСА_1 ; рішення Білоцерківської міської ради №5320-69-VІІ від 15.05.220 та від 30.07.2020 № 5679-100-VІІ про відмову у наданні дозволу на складення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,0100 га у власність громадянці ОСОБА_1 з цільовим призначенням 02.05. Для будівництва індивідуальних гаражів за адресою: АДРЕСА_1 .

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 суд відклав підготовче засідання у справі на 16.03.2021.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.03.2021 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до розгляду по суті на 13.04.2021.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13.04.2021 суд відклав розгляд справи на 13.05.2021.

У судове засідання, призначене у справі на 13.05.2021 сторони не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи у передбачений законодавством строк.

Водночас, на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про здійснення розгляду справи у порядку письмового провадження, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити.

Відповідно до приписів частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи викладене та відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13.05.2021 ухвалив подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , виданим міським відділом №1 Білоцерківського МУ ГУ МВС України в Київській області 24.01.1997.

05.02.2020 ОСОБА_1 звернулася до голови Білоцерківської міської ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, у якій просив надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва гаражів площею 0,0100 га по АДРЕСА_1 .

Рішенням Білоцерківської міської ради Київської області від 15.05.2020 №5320-96-VІІ «Про розгляд заяви щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянці ОСОБА_1 » відмовлено в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянці ОСОБА_1 з цільовим призначенням 02.05. Для будівництва індивідуальних гаражів за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0100 га за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква у зв`язку з невідповідністю місця розташування земельної ділянки згідно Генерального плану м. Біла Церква та Плану зонування території міста біла Церква, затвердженого рішенням міської ради від 28 березня 2019 року №3567-68-VІІ «Про затвердження Плану зонування території міста Біла Церква» згідно вимог ч.7 ст. 118 Земельного кодексу України.

Як встановлено судом, позивач повторно 29.05.2020 звернулася до голови Білоцерківської міської ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, у якій просив надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва гаражів площею 0,0100 га по АДРЕСА_1 .

Рішенням Білоцерківської міської ради Київської області від 30.07.2020 № 5679-100-VІІ «Про розгляд заяви щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянці ОСОБА_1 » відмовлено в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянці ОСОБА_1 з цільовим призначенням 02.05. Для будівництва індивідуальних гаражів за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0100 га за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква у зв`язку з невідповідністю місця розташування земельної ділянки згідно Генерального плану м. Біла Церква та Плану зонування території міста біла Церква, затвердженого рішенням міської ради від 28 березня 2019 року № 3567-68-VІІ «Про затвердження Плану зонування території міста Біла Церква» згідно вимог ч.7 ст. 118 Земельного кодексу України.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями, вважаючи їх протиправним позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами суд виходить з такого.

Відповідно до частини 1 статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з положеннями статті 5 Земельного кодексу України земельне законодавство базується на таких принципах: а) поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; б) забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; в) невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом; г) забезпечення раціонального використання та охорони земель; ґ) забезпечення гарантій прав на землю; д) пріоритету вимог екологічної безпеки.

Статтею 12 Земельного кодексу України встановлено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до статті 116 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина 2 вказаної статті).

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (частина 3 вказаної статті).

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення (частина 4 вказаної статті).

У статті 121 Земельного кодексу України передбачено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зокрема, для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

Отже, громадянин України вправі на підставі закону отримати безоплатно земельну ділянку для будівництва індивідуального гаража площею не більше 0,01 гектара із земель державної або комунальної власності.

Згідно із частиною 6 статті 118 Земельного Кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні (абзац перший частини 7 статті 118 Земельного кодексу України).

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (абзац другий частини 7 статті 118 Земельного кодексу України).

Системний аналіз наведених правових положень дає підстави для висновку, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 545/808/17.

Відповідно до частини 1 статті 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.

Частиною 5 статті 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» регламентовано, що сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності не рідше ніж один раз на місяць.

Отже клопотання зацікавленої особи в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки має бути розглянуте саме представницьким органом місцевого самоврядування на планерному засіданні ради у місячний строк.

Частиною другою статті 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража орієнтовною площею 0,01 гектара було отримано Білоцерківською міською радою.

У порушення приписів частини 6 статті 118 Земельного кодексу України, позивач звернувся із зазначеною заявою не до Білоцерківської міської ради (представницького органу місцевого самоврядування), а до міського голови Білоцерківської міської ради (головної посадової особи територіальної громади), проте приймаючи до уваги факт отримання відповідачем клопотання позивача, що підтверджується наявністю на клопотанні відбитку штампу реєстрації саме Білоцерківською міською радою Київської області, у відповідача виник обов`язок розглянути заяву позивача.

Суд зауважує, що за результатом розгляду клопотання позивача про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,01 га для будівництва індивідуального гаража відповідачем прийнято рішення № 5320-69-VІІ від 15.05.2020 та від 30.07.2020 № 5679-100-VІІ про відмову у наданні дозволу на складення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,0100 га у власність громадянці ОСОБА_1 з цільовим призначенням 02.05. Для будівництва індивідуальних гаражів за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з невідповідністю місця розташування земельної ділянки згідно Генерального плану м. Біла Церква та Плану зонування території міста Біла Церква, затвердженого рішенням міської ради від 28 березня 2019 року № 3567-68-VІІ «Про затвердження плану зонування території міста Біла Церква» згідно вимог ч.7 ст. 118 Земельного кодексу України.

Суд зауважує, що законодавець зобов`язує орган державної влади або орган місцевого самоврядування у випадках ухвалення рішення про відмову в надані такого дозволу належним чином мотивувати причини цієї відмови.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

В ході судового розгляду справи судом було встановлено, що позивач подав до Білоцерківської міської ради звернення щодо отримання інформації стосовно відомостей, які стали підставою для відмови у наданні дозволу позивачу проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

У відповідь на вказане звернення позивача, листом №Д-1654 від 24.07.2020 виконавчий комітет Білоцерківської міської ради повідомив позивача, що за інформацією управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради, відповідно до Генерального плану міста Біла Церква, затвердженню рішенням Білоцерківської міської ради від 03 листопада 2016 року №319-18-VІІ,. земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 розташована на території реконструкції під багатоквартирну житлову забудову.

Згідно Плану зонування території міста Біла Церква, затвердженого рішенням Білоцерківської міської ради від 28 березня 2019 року № 3567-68-VІІ, дана земельна ділянка відноситься до територіальної зони мало- та середньоповерхової (від 2 до 5-ти поверхів включно) змішаної багатоквартирної житлової та громадської забудови Ж-Зр.

В межах даної зони передбачаються наступні види використання:

Переважні види використання в територіальній зоні Ж-Зр: - окремі житлові будинки садибного типу, що існували на момент створення Зонінгу; - багатоквартирні житлові будинки, будинки готельного типу, гуртожитки з поверховістю від 2 до 5 поверхів включно; - багатоквартирні Житлові будинки з поверховістю 2-5 поверхів з розміщенням в перших поверхах громадських приміщень ділового, культурно-побутового і комерційного призначення; - офіси, адміністративно-ділові будинки; - вбудовано-прибудовані, або розташовані окремо дитячі дошкільні установи, загальноосвітні школи, навчально-виховні комплекси; - аптеки, пункти швидкої медичної допомоги, поліклініки; - зали, клуби багатоцільового і спеціального призначення з обмеженням часу роботи; - магазини товарів першої потреби, торгові центри, виставки товарів, ринки (відкриті, закриті); - ательє, майстерні ремонту побутової техніки, перукарні та інші об`єкти побутового обслуговування;

Супутні види використання: - поштові відділення, телефонні і телеграфні станції, фінансові установи; - житлово-експлуатаційні служби і аварійно-диспетчерські служби; - об`єкти пожежної охорони; - вбудовані в житлові будинки гаражі та інші об`єкти обслуговування та відкриті стоянки для тимчасового зберігання автотранспорту, що не потребують встановлення санітарно-захисних зон, з розрахунку відповідно ДБН 360- 92**; -спортивні зали, спортивні клуби, зали-рекреації (з басейном чи без), лазні; - універсальні фізкультурно-оздоровчі комплекси, тенісні корти; - підприємства громадського харчування; - споруди комунальної та інженерної інфраструктури, необхідної для обслуговування даної зони;

В територіальній зоні Ж-3, (Ж-Зп, Ж-Зр), забороняється: -розміщення виробництв 1-5 категорії санітарної класифікації; - будівництво житлових будинків на земельних ділянках, які передбачені генеральним планом, затвердженими детальними планами територій для розміщення дитячих дошкільних закладів, шкіл, інших об`єктів громадського призначення; - розміщення гаражів боксового типу, маркування автомобілів на тротуарах, газонах;-розміщення місць вуличної торгівлі, торгівельних та інших павільйонів і кіосків (в тому числі пересувних), окрім торгівлі пресою, квитками та квітами згідно з чинними нормативно-правовими актами, які регламентують даний вид діяльності; - самовільна зміна архітектурного вигляду будинку, включаючи форму, матеріал та колір зовнішніх огороджувальних конструкцій існуючих будинків, вікна, скління балконів та лоджій, без узгодженого проекту комплексної реконструкції фасадів будівлі в установленому порядку. Суд зауважує, що відповідачем під час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт існування тих обставин, які були покладені ним в якості підстави для прийняття спірного рішення, зокрема щодо невідповідності місця розташування земельної ділянки згідно Генерального плану м. Біла Церква та Плану зонування території міста біла Церква, затвердженого рішенням міської ради від 28 березня 2019 року №3567-68-VІІ «Про затвердження Плану зонування території міста Біла Церква» згідно вимог ч.7 ст. 118 Земельного кодексу України.

Згідно з вимогами статтями 20, 21 Закону України «Про основи містобудування» регулювання земельних відносин у містобудуванні здійснюється відповідно до земельного законодавства.

Визначення територій для містобудівних потреб здійснюється відповідно до затвердженої містобудівної документації з урахуванням планів земельно-господарського устрою. Визначення територій для містобудівних потреб здійснюються за погодженням уповноважених органів з питань містобудування та архітектури.

Відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про основи містобудування» містобудівна документація - затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій.

Містобудівна документація є основою для: вирішення питань раціонального використання територій, регулювання розселення; підготовки обґрунтованих пропозицій щодо встановлення та зміни меж населених пунктів; підготовки вихідних даних для розробки землевпорядної документації; вирішення питань щодо розташування та проектування нового будівництва, здійснення реконструкції, реставрації, капітального ремонту об`єктів містобудування та упорядкування територій; вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб.

Згідно з вимогами частиною 1 статті 12 Закону України «Про основи містобудування» до компетенції сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування на відповідній території належить затвердження відповідно до законодавства місцевих програм, генеральних планів відповідних населених пунктів, планів зонування територій, а за відсутності затверджених в установленому законом порядку планів зонування території - детальних планів територій.

За визначенням, наведеним у пункті 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», план зонування території (зонінг) - містобудівна документація, що визначає умови та обмеження використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.

Відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них. Містобудівна документація на місцевому рівні розробляється з урахуванням даних державного земельного кадастру на актуалізованій картографічній основі в цифровій формі як просторово орієнтована інформація в державній системі координат на паперових і електронних носіях.

Містобудівна документація на місцевому рівні може бути оновлена за рішенням місцевих рад. Оновлення містобудівної документації передбачає: 1) актуалізацію картографо-геодезичної основи; 2) перенесення з паперових носіїв у векторну цифрову форму; 3) приведення містобудівної документації у відповідність із вимогами законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил.

Склад, зміст, порядок розроблення та оновлення містобудівної документації на місцевому рівні визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Затвердження оновленої містобудівної документації на місцевому рівні здійснюється згідно із статтями 17, 18 та 19 цього Закону.

Статтею 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон. План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, запобігання надмірній концентрації населення і об`єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об`єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів та підлягає стратегічній екологічній оцінці.

План зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації.

Зонування території здійснюється з дотриманням таких вимог: 1) урахування попередніх рішень щодо планування і забудови території; 2) виділення зон обмеженої містобудівної діяльності; 3) відображення існуючої забудови територій, інженерно-транспортної інфраструктури, а також основних елементів планувальної структури територій; 4) урахування місцевих умов під час визначення функціональних зон; 5) установлення для кожної зони дозволених і допустимих видів використання територій для містобудівних потреб, умов та обмежень щодо їх забудови; 6) узгодження меж зон з межами територій природних комплексів, смугами санітарно-захисних, санітарних, охоронних та інших зон обмеженого використання земель, червоними лініями; 7) відображення меж прибережних захисних смуг і пляжних зон водних об`єктів.

Параметри використання території та будівель, запропонованих для розташування у межах декількох земельних ділянок або окремої земельної ділянки, зокрема функціональне призначення, граничні поверховість та площа забудови, можливе розміщення на ділянці, є обов`язковими для врахування під час зонування відповідної території. Перелік зазначених параметрів визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Внесення змін до плану зонування території допускається за умови їх відповідності генеральному плану населеного пункту.

Склад, зміст, порядок розроблення плану зонування території визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

За порушення вимог, встановлених планом зонування території, фізичні та юридичні особи несуть відповідальність відповідно до закону.

План зонування території затверджується на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради протягом 30 днів з дня його подання.

Статтею 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачені особливості регулювання земельних відносин при здійсненні містобудівної діяльності.

Відповідно до частин 2, 3, 4, 5 цієї статті забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства.

У разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється, крім випадків: 1) розташування на земельній ділянці будівлі (споруди), що перебуває у власності фізичної або юридичної особи; 2) приватизації громадянином земельної ділянки, наданої йому в користування відповідно до закону; 3) надання земельної ділянки, розташованої на території зони відчуження чи зони безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; 4) надання земельної ділянки для розміщення лінійних об`єктів транспортної та енергетичної інфраструктури (доріг, мостів, естакад, ліній електропередачі, зв`язку); 5) буріння, влаштування та підключення нафтових і газових свердловин за межами населених пунктів; 6) будівництва, експлуатації військових та інших оборонних об`єктів.

Зміна цільового призначення земельної ділянки, яка не відповідає плану зонування території та/або детальному плану території забороняється.

Уповноважені органи з питань містобудування та архітектури і центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, забезпечують відкритість, доступність та повноту інформації про наявність на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці земель державної та комунальної власності, не наданих у користування, що можуть бути використані під забудову, про наявність обмежень і обтяжень земельних ділянок, містобудівні умови та обмеження в містобудівному і державному земельному кадастрах.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 16 листопада 2011 року №290, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 20 грудня 2011 року за №1468/20206, затверджено Порядок розроблення містобудівної документації, який визначає механізм розроблення або внесення змін до містобудівної документації з планування території на державному рівні в частині схем планування окремих частин території України та містобудівної документації з планування території на регіональному і місцевому рівнях.

Пунктом 4.7 цього Порядку передбачено, що план зонування території як окрема містобудівна документація розробляється для всієї території населеного пункту або для її частини (кварталу, мікрорайону, іншого планувального утворення), першочергово - для історичних ареалів; інвестиційно привабливих територій; сформованих сельбищних територій існуючої забудови, де передбачаються окремі локальні перетворення, можлива реконструкція або розміщення окремих будівель і споруд. Послідовність розроблення та площі територій населеного пункту, для яких розробляються плани зонування, визначає відповідний уповноважений орган містобудування та архітектури згідно з генеральним планом населеного пункту.

Судом встановлено, що листом 24.07.2020 №Д-1654 виконавчий комітет Білоцерківської міської ради вказує, що «земельна ділянка за адресою: вул. Базарна (Баумана), 14/9, м Біла Церква, Київської область розташована на території реконструкції під багатоквартирну житлову забудову» Ж-Зр. В межах даної зони забороняється ... розміщення гаражів боксового типу.

За інформацією виконавчого комітету Білоцерківської міської ради згідно листа від 24.07.2020р. Генеральний план міста Білої Церкви затверджений рішенням ради від 03.11.2016р. № 319-18-VII, а План зонування - рішенням від 28.03.2018р. № 3567-68- VII.».

Суд звертає увагу, що на основі схеми зонування території встановлюється перелік переважних, допустимих видів забудови та іншого використання земельних ділянок у межах кожної окремої територіальної зони. На основі схеми зонування території встановлюються також єдині умови та обмеження для кожної територіальної зони (підзони).

Так, суд зазначає, що на законодавчому рівні визначені такі житлові зони:

- садибної забудови Ж-1 - визначена для розташування одноквартирних житлових будинків включно із земельними ділянками та зблокованих одноквартирних житлових будинків на сусідніх земельних ділянках;

- блокованої малоповерхової забудови Ж-2 - визначена для розташування зблокованих житлових будинків поверховістю від одного поверху до трьох поверхів з виходом з кожної квартири на земельну ділянку);

- змішаної багатоквартирної житлової забудови та громадської забудови Ж-3 - визначена для розташування багатоквартирних (2-5 поверхи) житлових будинків, супутніх об`єктів повсякденного обслуговування, некомерційних комунальних об`єктів, а також окремих об`єктів загальноміського значення;

- змішаної багатоквартирної житлової та громадської забудови Ж-4 - визначена для розташування багатоквартирних (вище 5 поверхів) житлових будинків, супутніх об`єктів повсякденного обслуговування населення, комунальних об`єктів, а також окремих об`єктів загальноміського значення.

Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів №548 від 23 липня 2010 р. року затверджено Класифікацію видів цільового призначення земель, яка визначає поділ земель на окремі види цільового призначення земель, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, типами забудови, типами особливо цінних об`єктів.

Згідно з цією Класифікацією до земель житлової та громадської забудови належать зокрема землі житлової забудови (землі, які використовуються для розміщення житлової забудови (житлові будинки, гуртожитки, господарські будівлі та інше); землі, які використовуються для розміщення гаражного будівництва) (секція В, код 02): 02.01 - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); 02.02 - для колективного житлового будівництва; 02.03 - для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку; 02.04 - для будівництва і обслуговування будівель тимчасового проживання; 02.05 - для будівництва індивідуальних гаражів; 02.06 - для колективного гаражного будівництва; 02.07- для іншої житлової забудови; 02.08 - для цілей підрозділів 02.01-02.07, 02.09, 02.10 та для збереження та використання земель природно-заповідного фонду; 02.09 - для будівництва і обслуговування паркінгів та автостоянок на землях житлової та громадської забудови; 02.10 - для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт існування тих обставин, які були покладені ним в якості підстави для прийняття спірного рішення, зокрема Генерального плану міста Біла Церква, Плану зонування території міста Біла Церква, чи викопіювання з них. При цьому обрана позивачем земельна ділянка згідно класифікації відноситься до земель житлової та громадської забудови 02.05. для будівництва індивідуальних гаражів та може знаходитися в межах зони змішаної багатоквартирної житлової забудови та громадської забудови Ж-3, у зв`язку з чим, враховуючи вищевикладені факти, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування спірних рішень.

При цьому, захист порушених прав позивача також потребує зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки, що не є втручанням у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування.

Так, поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами: 1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо; 2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав; 3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів; 4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Натомість, у цій справі, повноваження відповідача не є дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Дійсно, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання ухвалити рішення.

Однак, як і будь-який інший спосіб захисту, зобов`язання відповідача ухвалити рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.

Частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним.

Зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені законом.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

З огляду на зазначене та враховуючи те, що прийняття рішення відповідачем у спірних правовідносинах ґрунтуються на дискреційних повноваженнях, суд дійшов висновку, що вказана вимога позивача є обґрунтованою та такою що підлягає задоволенню.

Відповідно до частини шостої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у разі необхідності у резолютивній частині рішення суду також зазначаються порядок і строк виконання судового рішення, надання відстрочення чи розстрочення виконання рішення.

Суд зазначає, що у зв`язку з розпочатою військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ.

У подальшому, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022, який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 22.05.2022 №2263-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Отже, на дату ухвалення рішення у цій справі в Україні діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року № 389-VIII.

У свою чергу, відповідно до підпункту 5 пункту 27 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей, як безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється.

Отже, до припинення (скасування) воєнного стану в Україні діє встановлена законом заборона на безоплатну передачу у приватну власність земель державної та комунальної власності, на надання уповноваженим органом виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, а також на розроблення відповідної документації.

Суд вважає, що вказані обставини унеможливлюють виконання відповідачем рішення суду в частині розгляду заяви позивача про передачу земельної ділянки у власність та прийняття за результатами такого розгляду відповідного рішення, а тому відповідно до ч.3 ст.378 КАС України наявні підстави для відстрочення виконання судового рішення в цій частині до припинення (скасування) в Україні воєнного стану.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову повністю.

Відповідно до правил частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як було встановлено судом під час звернення до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1681,60 грн, що підтверджується відомостями квитанції № 0.0. від 02.10.2020 та № 0.0. від 22.10.2020.

Відтак враховуючи задоволення позову суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача сплаченої суми судового збору в розмірі 1681,60 грн.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати рішення Білоцерківської міської ради № 5320-69-VІІ від 15.05.2020 про відмову у наданні дозволу на складення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,0100 га у власність громадянці ОСОБА_1 з цільовим призначенням 02.05. Для будівництва індивідуальних гаражів за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення Білоцерківської міської ради від 30.07.2020 № 5679-100-VІІ про відмову у наданні дозволу на складення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,0100 га у власність громадянці ОСОБА_1 з цільовим призначенням 02.05. Для будівництва індивідуальних гаражів за адресою: АДРЕСА_1 ;

Зобов`язати Білоцерківську міську раду надати ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтованою площею 0,0100 га з цільовим призначенням 02.05 для будівництва індивідуальних гаражів за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з Білоцерківської міської ради Київської області (ідентифікаційний код 26376300; місцезнаходження: 09117, Київська область, м. Біла Церква, вул. Ярослава Мудрого, 15) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_3 ) сплачений нею судовий збір у розмірі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одну) грн. 60 копійок.

Відстрочити виконання рішення суду у зобов`язальній частині до припинення (скасування) воєнного стану в Україні.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.