Справа № 160/17939/21
Суддя: Врона Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2022-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Врони О. В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (податкова міліція) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку,-
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (податкова міліція) , в якому просить:
Позовні вимоги мотивовані посиланням на те, що при звільненні ОСОБА_1 відповідач не провів усіх розрахунків, зокрема виплати компенсації за невикористану частину відпустки. Фактично повний розрахунок з позивачем було здійснено лише 10.09.2021.
Ухвалою суду від 06.12.2021 суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання було призначено на 04.01.2022 о 11:30 год.
Судом зобов"язано сторін надати додаткові докази у справі.
Розгляд справи було перенесено на 01.02.2022 о 10:00 год.
01.02.2022 за клопотанням представника позивача суд ухвалою здійснив заміну відповідача з Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (податкова міліція) на Головне управління ДПС у Дніпропетровській області.
В підготовчому засіданні 01.02.2022 судом на місці ухвалено збільшити термін підготовчого провадження на 30 днів і продовжено розгляд справи до 10.03.2022 об 13:00 год..
18.02.2022 від Головного управління ДПС у Дніпропетровській області надійшов відзив на позовну заяву.
При переході від одного суб"єкту до іншого обов"язку, який не стосується визначеної законом адміністративної компетенції (функцій) суб"єкта владних повноважень, а виникає на підставі рішення суду, з трудових відносин, заміна сторони має відбуватися в порядку універсального правонаступництва в разі фактичного вибуття сторони (внесення запису про припинення юридичної особи в ЄДР).
У зв"язку з перебуванням судді у відпустці в період з 14.02.2022 по 25.03.2022 підготовче засідання було перенесено на 12.04.2022 о 13:00 год.
Через систему «Електронний суд» представник позивача подав до суду клопотання про проведення підготовчого засідання за відсутності позивача і його представника.
12.04.2022 представники сторін в підготовче засідання не з"явились, судом на місці було ухвалено про відкладення підготовчого засідання на 26.04.2022 об 13:30 год.
26.04.2022 судом на місці ухвалено відкласти підготовче засідання на 10.05.2022 об 11:15 год.
У зв"язку з неявкою сторін 10.05.2022 судом на місці ухвалено відкласти підготовче засідання на 31.05.2022 об 11:45 год.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.05.2022 зобов"язано Головне управління ДФС у Дніпропетровській області надати додаткові документи у справі.
31.05.2022 від Головного управління ДПС у Дніпропетровській області надійшли додаткові пояснення у справі.
Відповідачем зазначено, що п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізуваваши Державну фіскальну службу шляхом поділу.
Відповідно до наказу ДПС України «Про початок діяльності Державної податкової служби України» від 28.08.2019 №36 розпочато виконання ДПС України функцій і повноважень ДФС України, що припиняється.
17.05.2019 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено записи про державну реєстрацію ДПС України як юридичної особи, та про внесення рішення засновників (учасників) ДФС України щодо припинення такої юридичної особи в результаті реорганізації. Проте запис про припинення ГУ ДФС у Дніпропетровській області у Реєстрі відсутній. У такому випадку заміна ДФС України як боржника може мати місце виключно у випадку фактичного її вибуття унаслідок припинення.
В підготовчому засіданні 31.05.2002 оголошено перерву до 14.06.2022 об 9:45 год.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.05.2002 залучено другого відповідача у справі Головне управління ДФС у Дніпропетровській області (податкова міліція).
13.06.2022 від представника позивача через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про проведення розгляду справи за відсутності позивача і його представника.
16.07.2022 в підготовчому засіданні судом на місці ухвалено задовольнити клопотання, закрити підготовче провадження та перейти до судового розгляду справи, який призначити на 05.07.2022 об 10:15.
05.07.2022 в судовому засіданні судом ухвалено продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження.
Від Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (податкова міліція) відзив на позовну заяву не надійшов.
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
Позивач- ОСОБА_1 проходив службу у Головному управлінні ДФС в Дніпропетровській області. Відповідно до витягу з наказу Головного управління ДФС у Дніпропетровській області №125-о від 30.07.2021 звільнено з податкової міліції в запас Збройних Сил за п. 64 г (через скорочення штатів) старшого лейтенанта податкової міліції ОСОБА_1 (Д-011767), старшого інспектора з особливих доручень відділу оперативного управління ДФС у Дніпропетровській області, 02 серпня 2021 року. Наказано виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану частину відпустки за 2017 рік у кількості 2 днів, за 2018 рік у кількості 16 днів та за 2020 рік у кількості 15 днів.
При звільненні позивачу не проведено з ним розрахунків, щодо виплати компенсації за невикористану частину відпустки.
Фактичний повний розрахунок при звільненні з позивачем було здійснено 10.09.2021, що вбачається з виписки АТ ПриватБанк від 24.09.2021 .
Таким чином, затримка виплати компенсації за невикористану частину відпустки за 2017 рік у кількості 2 днів, за 2018 рік у кількості 16 днів та за 2020 рік у кількості 15 днів у сумі 9566,72 грн. була допущена за період з 03.08.2021 по 10.09.2021 (включно).
Вважаючи дії відповідача щодо несвоєчасної виплати позивачу належних грошових сум, у день звільнення зі служби протиправними, позивач звернулась до суду з даним позовом.
Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного.
За змістом ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
За приписами ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною 1ст. 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
За вимогами ч.2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі №1-5/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Отже, вищезазначеними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В свою чергу, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, що передбачені ст.117 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої цією статтею.
За висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 30.01.2019 у справі №910/4518/16 за змістом приписів статтей 94,116,117 КЗпП і ст. 1,2 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР Про оплату праці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обовьязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обовязку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.
Отже, відповідачем-2 допущено протиправну бездіяльність, що полягає у затримки виплати компенсації за невикористану частину відпустки та невиплаті позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати (Порядок №100).
Пунктом 2 Порядку №100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.
У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п. 8 Порядку №100).
Кількість днів затримки виплати при звільненні з 03.08.2021 по 10.09.2021 склала 39 днів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц зазначила, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах, водночас працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Великою Палатою Верховного Суду зроблено правовий висновок про те, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена у часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків (пункт 78 постанови 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Виходячи з частини першої статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно із стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає у тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
Відтак, зважаючи на компенсаційний характер заходів відповідальності роботодавця перед звільненим працівником за несвоєчасний розрахунок, суд, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов може зменшити розмір заявленого працівником до стягнення з роботодавця відшкодування у порядку, передбаченому статтею 117 КЗпП України, незалежно від того, чи суд задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи часткове.
Судом враховується, що розрахований середній заробіток за час затримки виплат, який просить стягнути позивач, є неспівмірним з розміром грошової компенсації за невикористані календарні дні відпустки, виплаченої позивачу при звільненні.
539,86 (середня заробітна плата за один робочий день) х 0,45 (істотність частки) х 39 (кількість календарних днів затримки розрахунку)=9474,54 грн. - сума середнього заробітку, що підлягає відшкодуванню у зв"язку із затримкою розрахунку при звільненні.
Враховуючи наведене суд задовольняє позовні вимоги частково та стягує з відповідача на користь позивача 9474,54 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Вирішуючи питання належного відповідача у справі, суд виходить з наступного.
Порядок здійснення заходів, пов"язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 №1074.
За пунктами 5,6 вказаного Порядку, орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Права та обов"язки органів виконавчої влади переходять: у разі злиття органів виконавчої влади до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття; у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі поділу органів виконавчої влади до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу; у разі перетворення органу виконавчої влади до утвореного органу виконавчої влади; у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань іншим органам виконавчої влади до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.
В данному випадку для встановлення факту публічного правонаступництва визначальним є встановлення або припинення Державної фіскальної служби України або перехід його функцій (адміністративної компетенції), з яких виник спір, до Державної податкової служби України.
Відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу.
ДФС України продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов"язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об"єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінасльного процесуального кодексу України.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №682-р «Питання Державної податкової служби» Кабінет Міністрів України погодився з пропозицією Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення Державною податковою службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 6 березня 2019 р. № 227 Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України (Офіційний вісник України, 2019 р., № 26, ст. 900) функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Виконання ДПС України функцій і повноважень ДФС України, що припиняється розпочато за наказом ДПС України від 28.08.2019 №36 «Про початок діяльності Державної податкової служби України».
За приписами ч.1, ч. 5 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов"язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
У Державному реєсті юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запис про припинення Головного управління ДФС у Дніпропетровській області відсутній.
Постанова Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 і розпорядження Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №682-р свідчать про компетенційне (публічне) правонаступництво ДПС України, тобто до ДПС України перйшли функції ДФС України у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску.

Оскільки предметом розгляду в цій справі є стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні працівника Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, то спір не є таким, що виник з питань реалізації публічно-владних функцій ДПС з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску.

Таким чином, належним відповідачем у справі є Головне управління ДФС у Дніпропетровській області.

Відповідно до ч. 1.ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС Українисуд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, позовна заява підлягає задоволенню частково.

Оскільки позивач на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат зі сплати судового збору не здійснюється.

Позивач просив стягнути з Головного управління ДФС у Дніпропетровській області судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 5000 грн. При вирішенні цього питання суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Положеннями ч. 4 ст. 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Статтею 30 Закону України Про адвокатуру і адвокатську діяльність визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З матеріалів справи вбачається, що 20.09.2021 між ОСОБА_2 (Адвокат) і Снєгур В.В. (Клієнт) був укладений договір про наданя правової (правничої) допомоги №11/09-2021, за умовами якого Адвокат взяв на себе зобовязання надавати правову (правничу) допомогу Клієнтові в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а Клієнт зобовязався сплатити гонорар у порядку та строки обумовлені сторонами.

Відповідно до п.3.1. договору за правову допомогу, передбачену предметом договору, Замовник сплачує Адвокату винагороду в розмірі, визначеному Додатком №1 до цього договору.

В п.5.3. договору сторонами встановлено, що гонорар визначається у фіксованому розмірі та не залежить від досягнення чи недосягнення Адвокатом позитивного результату, якого бажає Клієнт.

Сторонами до договору підписано протокол узгодження вартості та обсягу правової (правничої) допомоги №1 (Додаток №1) в п. 1, якого сторони домовилися, що Адвокатом надається правова (правнича) допомога у справі про зобовязання ГУ ДФС у Дніпропетровській області виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Розмір гонорару у визначеній справі є фіксованим та становить: 5000 грн. за юридичне супроводження справи у Дніпропетровському окружному адміністративному суді з позовними вимогами до ГУ ДФС у Дніпропетровській області виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки при звільненні своєчасно не здійснені виплати (що включає усні консультації, аналіз законодавства та судової практики, підготовку позовної заяви до суду, підготовку розрахунку та додатків до позовної заяви, підготовку та подання відповіді на відзив, пояснень, заяв, клопотань, отримання судового рішення, виконавчого листа, участь у судових засіданнях).

27.09.2021 адвокатом і клієнтом підписано Акт приймання-передачі наданих послуг до договору №1. Відповідно до п.2 цим Актом сторони підтверджують, що за п. 1 Протоколу узгодження вартості та обсягу правової (правничої) допомоги від 20.09.2021 до договору про надання правової (правничої ) допомоги №11/09-2021 від 20.09.2021, роботу у визначеному обсязі виконано (надано послуги), вартість послуг (гонорар) у сумі 5000 грн.00 коп. сплачено, жодних претензій та зауважень щодо наданої правової допомоги у сторін немає.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

Отже суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

Тобто у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Витрати на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн. були заявлені позивачем в позовній заяві, проте відповідач не заявив жодних заперечень з приводу вказаних витрат.

В той же час враховуючи часткове задоволення позовних вимог, витрати на професійну правничу допомогу підлягають також частковому задоволенню у сумі 2500,00 грн. Керуючись ст. ст. 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17а, ), Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (податкова міліція) (49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17а, ) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17а, ) щодо невиплати ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на день звільнення, а саме: 02.08.2021 р. компенсації за невикористану частину відпустки за 2017 р. у кількості 2 днів, за 2018 р. у кількості 16 днів та за 2020 р. у кількості 15 днів у розмірі 9566,72 грн.

Стягнути з Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17а, ) на користь ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні за період з 03.08.2021 р. по 10.09.2021 р. включно у розмірі 9474,54 грн.

В позовних вимогах до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області - відмовити.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС в Дніпропетровській області (49005, м. Дніпро, вул. Сісмферопольська, 17а, ) на користь ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати на оплату правової допомоги в розмірі 2500,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Врона