Справа № 380/21250/21
Суддя: Качур Роксолана Петрівна
Дата ухвалення: 2022-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2022 року справа №380/21250/21

11 год.04 хв. м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Качур Р.П., за участю секретаря судового засідання Лубоцької Н.І., позивача ОСОБА_1 , представниці відповідача-2 Кузьмич Н. А. розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів -

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Офісу Генерального прокурора (далі відповідач-1) у якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (вх. № 5778 від 21.01.2022) просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача-1 щодо невиконання з 26 лютого 2020 року по 24 жовтня 2021 року рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі № 813/2950/16 про поновлення позивача на посаді першого заступника військового прокурора Західного регіону України;

- стягнути з відповідача-1 на користь позивача середню заробітну плату за час затримки (з 26 лютого 2020 року по 24 жовтня 2021 року) виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі № 813/2950/16 про поновлення на посаді першого заступника військового прокурора Західного регіону України в розмірі 7681834,55 грн.

В обґрунтування позову зазначено те, що позивач проходив службу в органах прокуратури. Наказом Генерального прокурора України № 359-вк позивача звільнено з посади першого заступника військового прокурора Західного регіону України на підставі пункту 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади». Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26.02.2020 у справі № 813/2950/16 поновлено позивача на посаді першого заступника військового прокурора Західного регіону України з 01.09.2016. На виконання цього рішення наказом Генерального прокурора № 372к позивача поновлено з 01.09.2016 року на посаді першого заступника військового прокурора Західного регіону. Стверджує, що наказом Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону № 694к від 25.10.2021 позивачу визначено робоче місце. Позивач вважає, що має право на стягнення середньої заробітної плати за час затримки (з 26 лютого 2020 року по 24 жовтня 2021 року). Повідомив, що 08.11.2021 відповідач-1 відповідь на заяву позивача у якій вказав, що питання виплати середньої заробітної плати за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника має вирішуватись судом. Відтак позивач звернувся до суду із цим позовом.

Ухвалою від 29.11.2021 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі; залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Західного регіону.

Ухвалою суду від 27.01.2022, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, залучено до участі у справі у якості співвідповідача Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Західного регіону (далі відповідач-2) та виключено її з числа третіх осіб.

Ухвалою суду від 21.04.2022 закрито підготовче провадження в адміністративній справі; справу призначено до судового розгляду по суті.

На адресу суду від відповідача-2 надійшло пояснення щодо предмета спору у справі за адміністративним позовом у якому проти позовних заперечив. В обґрунтування вказав, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26.02.2020, постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2020, постанови Верховного Суду від 10.09.2021 у справі № 813/2950/16, наказом Генерального прокурора від 12.10.2021 № 372к, позивача поновлено на посаді першого заступника військового прокурора Західного регіону. Наказом Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону № 694к від 25.10.2021 позивачу визначено робоче місце у Спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері Західного регіону, з яким позивача ознайомлено під особистий підпис. Зазначив, що на заяву позивача від 26.10.2021 про нарахування і виплати йому середньої заробітної плати за час затримки виконання Офісом Генерального прокурора рішення у справі № 813/2950/16 відповідач листом від 26.10.2021 повідомив ОСОБА_1 про те, що питання виплати середньої заробітної плати за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Звернув увагу, що позивача поновлено на роботу у Військову прокуратуру Західного регіону, яка перейменована у «Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Західного регіону», та припинила свою діяльність 11.09.2020. Вказав, що наведений позивачем розрахунок середньої заробітної плати за час затримки виконання судового рішення є безпідставним. Так зазначив, що позивач поновлений на посаді першого заступника військового прокурора Західного регіону України на підставі судового рішення, а не за результатами атестації, продовжує перебувати на посаді, яка не передбачена штатним розписом, у структурі, яка припинила свою діяльність, відтак на нього не може поширюватися положення норм частини 4 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» щодо розмірів посадових окладів прокурора обласної прокуратури, в тому числі і коефіцієнт 1,4 посадового окладу. Стверджує, що питання оплати праці таких прокурорів визначались частиною 1 статті 49 Закону № 1697-VIII, а розміри їх посадових окладів були встановлені постановою КМ України. Крім того, навів свій розрахунок середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, відповідно до якого вказав, що розмір такого заробітку становить 467200,16 грн. Вказана сума обчислена відповідачем-2 виходячи з середньої заробітної плати за червень та липень 2016 року. Крім того зазначив, що відповідачем-1 вжито всіх заходів для поновлення позивача на посаді, згідно з рішеннями судів, та затримки з приводу їх виконання не допущено. Просив у задоволенні позову відмовити.

Від відповідача-1 на адресу суду надійшов відзив (вх. № 7193ел від 27.05.2022) у якому проти позову заперечив. В обґрунтування вказав, що рішення суду у справі № 813/2950/16 виконано. Крім того зазначив, що примусове виконання судових рішень здійснюється на підставі Закону України «Про виконавче провадження». Заперечив також щодо застосування коефіцієнта підвищення заробітної плати з огляду на непроходження позивачем атестації та неприйняття суб`єктом владних повноважень розпорядчого акта щодо призначення чи переведення прокурора на посаду, визначену відповідним штатним розписом. Також зазначив, що пункт 10 Порядку № 100 виключено постановою КМ України від 09.12.2020 № 1213, яка набрала чинності 12.12.2020. Стверджує, що ОСОБА_1 безпідставно розраховує заробітну плату із застосуванням розміру середньої заробітної плати, встановленої рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14.12.2021 у справі № 813/2950/16, оскільки останнє не набрало законної сили. Поряд з цим вказав, що середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою. Просив у задоволенні позову відмовити.

Від відповідача-2 на адресу суду надійшли додаткові пояснення (вх. № 35152 від 19.05.2022) у яких, серед іншого, вказав, що у зв`язку із скасуванням у судовому порядку наказу Генерального прокурора України № 359-вк від 31.08.2016, суд повернув правовідносини позивача з відповідачем-1 у попередні стан, які існували до видачі скасованого наказу.

Також від відповідача-1 на адресу суду надійшов відзив (вх. № 38577 від 02.06.2022) у якому навів доводи та заперечення аналогічні тим, які викладені у відзиві за вх. № 7193ел від 27.05.2022.

Від відповідача-2 також надійшли додаткові пояснення (вх. № 38599 від 02.06.2022) у яких крім раніше викладених доводів повідомив, що рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14.12.2021 у справі № 813/2950/16 скасовано постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.05.2022 у справі № 813/2950/16.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

У судовому засіданні представниця відповідача-2 проти позовних вимог заперечила. Просила у задоволенні позову відмовити.

Відповідач-1 явки повноважного представника у судове засідання не забезпечив; про час і дату судового засідання повідомлений належним чином. Суд керуючись ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд розглянув справу за вказаної явки сторін.

Суд заслухав пояснення позивача, представниці відповідача-2, з`ясував фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини та встановив таке.

ОСОБА_1 працював в органах прокуратури України.

Позивач працював, зокрема, на таких посадах: з липня 2009 року по січень 2011 року військовий прокурор Дніпропетровського гарнізону; з січня 2011 року по вересень 2011 року заступник військового прокурора Південного регіону України; з жовтня 2011 року по серпень 2012 року перший заступник військового прокурора Західного регіону України.

Наказом Генерального прокурора України від 08.08.2012 № 951к позивача призначено першим заступником військового прокурора Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері з 15.08.2012 року.

Наказом Генерального прокурора України від 28.08.2014 № 1194к позивача призначено першим заступником військового прокурора Західного регіону України.

Наказом Генерального прокурора України від 03.09.2014 № 1246к позивача звільнено з посади першого заступника військового прокурора Західного регіону України з 02.09.2014 року у зв`язку із вступом на військову службу.

Наказом Генерального прокурора України від 03.09.2014 № 8-вк позивача призначено першим заступником військового прокурора Західного регіону України з 03.09.2014 року.

Наказом Генерального прокурора України від 13.12.2014 № 35-вк позивача увільнено від тимчасового виконання службових обов`язків за посадою заступника начальника управління за додержанням законів об`єднаними силами антитерористичної операції військової прокуратури Південного регіону України.

Наказом ТВО військового прокурора Західного регіону України від 29.12.2014 № 990к позивач приступив до виконання обов`язків першого заступника військового прокурора Західного регіону України.

Наказом Генерального прокурора України від 14.01.2015 № 04-вк на позивача тимчасово покладено виконання обов`язків військового прокурора Західного регіону України.

Генеральною прокуратурою України 31.03.2015 затверджено висновок службового розслідування за запитом народного депутата України ОСОБА_2 , згідно якого встановлено, що підстав для застосування до першого заступника військового прокурора Західного регіону України полковника юстиції ОСОБА_1 обмежень встановлених Законом України «Про очищення влади» не встановлено.

Наказом Генерального прокурора України від 31.08.2016 року № 359-вк, керуючись ст. 9 Закону України «Про прокуратуру», вимогами Закону України «Про очищення влади», звільнено полковника юстиції ОСОБА_1 з посади першого заступника військового прокурора Західного регіону України на підставі пункту 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади» та зараховано у розпорядження Генерального прокурора України.

Вказані обставини встановлено рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26.02.2020 у справі № 813/2950/16, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2020, постановою Верховного Суду від 10.06.2021 у справі № 813/2950/16, відтак такі відповідно до положень ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від 31 серпня 2016 року № 359-вк про звільнення полковника юстиції ОСОБА_1 з посади першого заступника військового прокурора Західного регіону України на підставі пункту 3 статті 1 Закону України Про очищення влади та зарахування у розпорядження Генерального прокурора України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника військового прокурора Західного регіону України з 01 вересня 2016 року. Зобов`язано Офіс Генерального прокурора нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100), з утриманням податків та інших обов`язкових платежів при виплаті.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та ОСОБА_1 задоволено частково:

Змінено абзац 4 на сторінці 9 мотивувальної частини рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020, замінивши слова довідці про результати вивчення особової справи позивача на слова лист Міністерства юстиції України від 01.08.2016 № 456/12/25-16 та викладено абзац 5 на сторінці 9 мотивувальної частини рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року в такій редакції: Надаючи оцінку аргументам позивача щодо незаконності звільнення в період його тимчасової непрацездатності, суд зазначає, що позивача звільнено не з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а з підстав, передбачених Законом України № 1682-VII. Відтак, гарантія, передбачена частиною третьою статті 40 КЗпП України не поширюється на такі випадки звільнення особи, а тому доводи позивача в цій частині є безпідставними та необґрунтованими.

Скасовано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року в частині зобов`язання Офісу Генерального прокурора нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з утриманням податків та інших обов`язкових платежів при виплаті і в цій частині в задоволенні позову відмовлено.

У решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 10.06.2021 у справі № 813/2950/16 касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишено без задоволення; касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково: рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року у справі № 813/2950/16 у частині позовної вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за посадою першого заступника військового прокурора Західного регіону України за час вимушеного прогулу скасувати, а справу направлено на новий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду. В іншій частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року у справі № 813/2950/16 залишено без змін.

На виконання вищевказаних судових рішень, наказом Офісу Генерального прокурора № 372к від 12.10.2021 наказ Генерального прокурора України від 31 серпня 2016 року № 359-вк про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника військового прокурора Західного регіону України на підставі пункту 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади» скасовано. Поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника військового прокурора Західного регіону України з 01 вересня 2016 року (а.с. 15).

Наказом Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону № 694к від 25.10.2021 першому заступнику військового прокурора Західного регіону України Парамонову Євгену Вікторовичу тимчасово визначено робоче місце у Спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері Західного регіону (м. Львів, вул. Клепарівська, 20, каб. 19) (а.с. 16).

Позивач звернувся до відповідача із заявою від 26.10.2021 у якій просив здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1 його середньої заробітної плати за час затримки виконання Офісом Генерального прокурора рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 813/2950/16 про поновлення його на посаді першого заступника військового прокурора Західного регіону України (а.с. 11-12).

ОСОБА_1 звернувся до Генерального прокурора із запитом на надання інформації за Законом України «Про доступ до публічної інформації» (а.с. 57-58).

Листом від 26.10.2021 № 27/3-3908вих-21 відповідач повідомив позивача про те, що наказом Генерального прокурора від 05.05.2020 № 66 «Про окремі питання забезпечення початку роботи спеціалізованих прокуратур у військовій та оборонній сфері» зі змінами, внесеними наказом Генерального прокурора від 22.02.2021 № 45, який набрав чинності з 11.09.2020, перейменовано юридичну особу «Військова прокуратура Західного регіону України» у «Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Західного регіону» (на правах обласної прокуратури) без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Також повідомив, що наказом Генерального прокурора від 28.02.2020 № 12ш, який набрав чинності з 11.09.2020, затверджено структуру та штатний розпис Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону (на правах обласної прокуратури). Проінформував позивача про те, що атестація прокурорів це встановлена розділом ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону та Порядком від 03.10.2019 № 221 процедура атестація прокурорів Генеральної прокуратури, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, місцевих прокуратур та військових прокуратур.

Посилаючись на несвоєчасність виконання судових рішень про поновлення позивача на роботі, останній звернувся до суду з цим позовом.

При вирішенні справи, суд керується таким.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Основного Закону України проголошує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 КЗпП України).

Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Частиною сьомою цієї статті передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

А у силу статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

При цьому, як визначено частиною другою статті 65 Закону України "Про виконавче провадження", рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Предметом цього спору є стягнення з роботодавця середнього заробітку на користь працівника за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Так, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 Кодексу законів про працю України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно статті 236 Кодексу законів про працю України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Аналогічний висновок щодо правозастосування у спірних відносинах наведений у постанові Верховного Суду від 24.12.2020 у справі № 807/2434/15, що врахований судом на підставі частини п`ятої статті 242 КАС України.

На підставі викладеного суд зауважує, що рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26.02.2020 у справі № 813/2950/16 в частині поновлення позивача на роботі в органах прокуратури підлягало негайному виконанню.

Верховний Суд у постановах від 27.11.2019 року у справі № 802/1183/16-а та від 05.03.2020 року у справі №280/360/19 зазначив, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

За обставинами цієї справи позивач поновлений на роботі рішенням суду від 26.02.2020 у справі № 813/2950/16, що у відповідній частині допущено до негайного виконання.

Однак, рішення суду від 26.02.2020 у справі № 813/2950/16 фактично виконане відповідачем лише 25.10.2021 внаслідок видання наказу № 694к.

Отже, у спірних відносинах має місце протиправна бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо несвоєчасного виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26.02.2020 у справі № 813/2950/16 про поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника військового прокурора Західного регіону України.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі з 26.02.2020 до 24.10.2021, суд виходить з таких міркувань.

Як встановлено судом вище, наказ про визначення позивачу робочого місця на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26.02.2020 у справі № 813/2950/16 виданий лише 25.10.2021.

Згаданий вище наказ не містить положень щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, як і наказ Офісу Генерального прокурора від 12.10.2021 № 372к.

Доказів виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі відповідачами не надано.

З урахуванням наведеного, суд визнає доведеним факт несвоєчасного виконання відповідачем рішення суду про поновлення позивача на роботі, що є підставою для стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку відповідно до статті 236 КЗпП України.

Визначаючи період для розрахунку відповідної компенсації, суд враховує такі обставини.

Постановою Верховного Суду від 09.06.2021 у справі № 813/2950/16 рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26.02.2020 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2020 у частині позовної вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за посадою першого заступника військового прокурора Західного регіону України за час вимушеного прогулу скасувати, а справу направлено на новий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду. Таким чином, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу є предметом дослідження в іншій адміністративній справі.

Наказ про визначення тимчасового робочого місця виданий 25.10.2021.

Таким чином, враховуючи наведені вище висновки Верховного Суду у постановах від 27.11.2019 року у справі № 802/1183/16-а та від 05.03.2020 року у справі № 280/360/19 щодо обчислення періоду затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про визначення робочого місця ОСОБА_1 , суд констатує, що на користь позивача належить стягнути середній заробіток за період з 26.02.2020 до 24.10.2021.

Визначаючи конкретний розмір середнього заробітку, суд враховує такі обставини.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Абзацом першим пункту 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При цьому пункт 10 Порядку №100 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) установлював, що обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Коефіцієнт підвищення визначається шляхом ділення тарифної ставки (посадового окладу), встановленого працівнику після підвищення, на тарифну ставку (посадовий оклад), що була встановлена до підвищення.

Отже, у разі підвищення тарифних ставок і посадових окладів як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення при обчисленні середньої заробітної плати.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 у справі № 0640/4691/18, від 15.04.2020 у справі № 826/15725/17, від 13.05.2021 у справі № 826/8588/18.

Суд враховує, що відповідно до довідки про середньоденне та середньомісячне грошове забезпечення № 359 від 17.08.2020, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 754,02 грн.

При цьому суд дійшов висновку про необхідність застосування положень пункту 10 Порядку № 100 в частині обчислення розміру середнього заробітку позивача з урахуванням підвищених тарифних ставок і посадових окладів шляхом коригування на коефіцієнт їх підвищення.

Разом з цим, суд враховує, що положення пункту 10 Порядку №100 виключено постановою КМ України від 09.12.2020 № 1213, що набрала чинності 12.12.2020.

Отже з 12.12.2020 правові підстави для застосування коефіцієнта підвищення відсутні.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09.12.2021 у справі № 340/588/20.

За наведених обставин обчислення розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у період з 26.02.2020 до 11.12.2020 (290 днів) належить проводити виходячи із середньомісячної заробітної плати з урахуванням коефіцієнта підвищення, а з 12.12.2020 до 24.10.2021 (317 днів) без урахування коефіцієнта підвищення.

При цьому, при визначенні коефіцієнтів у період з 26.02.2020 по 11.12.2020 суд враховує наступні розміри посадового окладу позивача:

1) з 26.02.2020 по 25.03.2020 36306 грн;

2) з 26.03.2020 по 11.12.2020 44142 грн.

Таким чином, за період з 26.02.2020 по 25.03.2020 (з урахуванням попереднього посадового окладу за посадою позивача 8870 грн) судом встановлено коефіцієнт підвищення 4,09, а у період з 26.03.2020 по 11.12.2020 1,22.

Як наслідок, на користь позивача належить стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду загалом у розмірі 568553,70 грн ((29 х 754,02 грн х 4,09) + (261 х 754,02 грн х 1,22) + (317 х 754,02 грн)).

Зазначена сума включає в себе податок на доходи фізичних осіб та військовий збір.

Разом з тим суд погоджується з доводами відповідача-2, викладеними у поясненнях на позовну заяву про те, що в розумінні ст. 9 Закону України «Про прокуратуру» саме Генеральний прокурор є суб`єктом призначення і звільнення прокурорів з адміністративних посад (в даному випадку заступника військового прокурора Західного регіону України), а відтак саме відповідач-1 є тим уповноваженим органом, який у разі затримки виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, виплачує середній заробіток у разі затримки виконання судового рішення.

Вказані висновку узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 30.06.2021 у справі № 640/7825/19.

Відтак суд доходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог шляхом стягнення з Офісу Генерального прокурора середнього заробітку за період затримки виконання рішення суду у справі № 813/2950/16 в сумі 568553,70 грн на користь позивача.

Інакший підхід не забезпечить дотримання гарантій, взятих на себе державою, у разі незаконного звільнення особи, а також суперечив би принципу "належного урядування". Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див., зокрема, рішення Європейського Суду з прав людини у справі Беєлер проти Італії [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява №33202/96, пункт 120, ECHR 2000-I).

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не бачив необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені позивачем, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.

Зважаючи на встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими урегульовано спірні відносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 частково.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, доказів понесення інших судових витрат позивачем не надано, відтак судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 293, 295, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Офісу Генерального прокурора (01011 м. Київ вул. Різницька 13/15; ), Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону (79000 м. Львів вул. Клепарівська 20; код за ) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів задовольнити частково.

2. Стягнути з Офісу Генерального прокурора середній заробіток за період затримки виконання рішення суду у справі № 813/2950/16 в сумі 568553 (п`ятсот шістдесят вісім тисяч п`ятсот п`ятдесят три) гривні 70 коп на користь ОСОБА_1 .

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст судового рішення складено та підписано 28.07.2022.

Суддя Р.П. Качур