Справа № 640/17410/21
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2022-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Бужак Н.П., Кобаля М.І.,

при секретарі - Масловській К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на проголошене о 09 годині 25 хвилин рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2021 року, повний текст якого складено 14 січня 2022 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2021 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - Відповідач, Офіс) про стягнення з Офісу середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 10.11.2020 до 13.05.2021 включно, у розмірі 83 621,16 грн, у зв`язку з затримкою виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.11.2020 в адміністративній справі №826/20538/14 про поновлення ОСОБА_1 на публічній службі (роботі) в органах прокуратури.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.12.2021 позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що рішенням суду, яке набрало законної сили, поновлено ОСОБА_1 на займаній посаді, а тому Офіс, як роботодавець, зобов`язаний був добровільно та негайно поновити працівника на роботі та видати відповідний наказ. Крім того, суд підкреслив, що доводи Відповідача про те, що процес поновлення на роботі здійснюється за принципом диспозитивності після подання відповідної заяви спростовується чинним законодавством та висновками Верховного Суду, а тому за час затримки виконання рішення суду з Офісу необхідно стягнути середній заробіток.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю. Свою позицію обґрунтовує тим, що, по-перше, відсутні докази, які б свідчили про відмову роботодавця виконувати рішення суду та його умислу, спрямованого на такі дії чи бездіяльність, по-друге, процес поновлення на роботі здійснюється за принципом диспозитивності, тобто за наявності волевиявлення особи, шляхом подання заяви або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення, по-третє, відсутня вина Офісу, як роботодавця, у затримці виконання рішення з поновлення на роботі, по-четверте, звернення Позивача про виконання рішення суду надійшло лише 05.05.2021, і відповідно наказ про поновлення був виданий 14.05.2021, а тому затримка у виконанні відсутня.

Після усунення визначених в ухвалі від 26.04.2022 про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.05.2022 відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що видання наказу про поновлення на роботі є частиною процедури виконання відповідного рішення суду, яке має бути здійснено незалежно від волевиявлення працівника. Зазначає, що в апеляційній скарзі не наведено жодних аргументів на підтвердження відсутності вини роботодавця у несвоєчасному поновленні працівника на роботі.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.07.2022 справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 27.07.2022.

У судовому засіданні представник Відповідача доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її вимоги задовольнити з викладених у ній мотивів і підстав.

Позивач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибув, направивши на адресу суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника апелянта, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.11.2020 у справі №826/20538/14 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про скасування наказу про звільнення з посади та органів прокуратури, поновлення на публічній службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити дії (а.с. 11-19).

Указаним рішенням допущено негайне його виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора відділу організаційно-методичної роботи та координації діяльності правоохоронних органів у сфері протидії злочинності Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України з 02.12.2014 та в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь Позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02.12.2014 по 09.11.2020 в сумі стягнення за один місяць - 18250,76 грн, з якої мали б бути відраховані податки та обов`язкові платежі.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.04.2021 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.112020 змінено лише в частині суми стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с. 20-31).

Листом Офісу від 12.05.2021 №07-998-21 повідомлено представника ОСОБА_1 про можливість виконання рішення суду (а.с. 36).

Листом Офісу від 14.05.2021 №04/1/1-1655вих-21 Позивача повідомлено та поновлення його на роботі на виконання рішення суду (а.с. 37).

14.05.2021 наказом Офісу №562ц поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора відділу організаційно-методичної роботи та координації діяльності правоохоронних органів у сфері протидії злочинності Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України з 02.12.2014 та виплачеано середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць (а.с. 38). В якості підстави для винесення наказу Відповідачем зазначено - заява ОСОБА_1 , рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.11.2020, постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.04.2021.

Із змісту довідки Офісу Генерального прокурора від 25.08.2020 №21-1047зп судом першої інстанції встановлено, що заробітна плата ОСОБА_1 за жовтень 2014 року складала 14244,25 грн та відпрацьовано 23 дні, за листопад 2014 року заробітна плата складала 14292,97 грн і відпрацьовано 20 днів. Всього за два місяці 2014 року перед звільненням заробітна плата склала 28537,22 грн і разом відпрацьовано 43 дні. Сума середньоденної заробітної плати становить 663,66 грн (28537,22 грн : 43 робочих дні) (а.с. 39-41).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 19, 129-1 Конституції України, ст. 236 Кодексу законів про працю України (далі-КЗпП України), ст. ст. 14, 370 КАС України, ст. 27 Закону України «Про оплату праці», Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі- Порядок №100), суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність достатніх підстав для стягнення на користь Позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до абз. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Ні Законом України «Про прокуратуру», ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем (у цьому випадку Офісом Генерального прокурора) строків виконання рішення суду про поновлення на посаді, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення із служби в органах прокуратури.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Указана позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 року у справі №21-8а15 та була підтримана у подальшому Верховним Судом, зокрема, у справі №815/714/16 від 10.05.2019, у справі №821/1333/16, від 16.04.2020, у справі № 822/3307/17, від 30.04.2020, у справі №817/1517/17.

Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання відповідальності роботодавця за затримку виконання рішення про поновлення особи на службі в органах прокуратури, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Судовою колегією враховується, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно (п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При цьому приписи ст. 236 КЗпП України закріплюють, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Викладене, у свою чергу, свідчить про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Практика Європейського суду з прав людини (справи «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції») говорить, що право на справедливий суд є ілюзорним, якщо судове рішення залишається невиконаним.

Частиною 3 статті 14 КАС України закріплено, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена вже згаданою статтею 236 КЗпП України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Колегія суддів наголошує, що обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

Аналогічний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі №760/9521/15-ц.

Крім того, у своїй постанові від 31.03.2020 у справі №823/2321/18 Верховний Суд в аналогічній справі вказав, що середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

При цьому, судовою колегією враховується, що затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі є саме невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі після проголошення судового рішення. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 у справі № 6-435цс15, а також у постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі №524/415/16-а і постанові від 05.05.2022 у справі №280/4402/21.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Таким чином, доводи Апелянта про те, що процес поновлення на роботі здійснюється за принципом диспозитивності, тобто за наявності волевиявлення особи та необхідності для цього звернення цієї особи з відповідною заявою або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі, оцінюються колегією суддів критично, оскільки спростовуються нормами ст. 236 КЗпП України та практикою Верховного Суду.

З урахуванням наведеного, а також зважаючи на те, що з 10.11.2020 до 13.05.2021 включно не було видано наказ про поновлення Позивача на посаді старшого прокурора відділу організаційно-методичної роботи та координації діяльності правоохоронних органів у сфері протидії злочинності Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України з 02.12.2014, судова колегія приходить до висновку про правильність позиції суду першої інстанції щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог про стягнення з Відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на службі.

Також з урахуванням довідки Офісу від 25.08.2020 №21-1047зп суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що середньоденна заробітна плата Позивача складає 663,66 грн, яка обрахована за правилами Порядку №100, а відтак з урахуванням затримки виконання судового рішення на 126 робочих днів, обґрунтовано вказав на необхідність стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі у розмірі 83 621,16 грн. При цьому колегія суддів звертає увагу, що правильність обчислення цієї суми учасниками цієї справи під сумнів не ставиться.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Н.П. Бужак

М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено та підписано 27 липня 2022 року.