Справа № 380/5033/21
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2022-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/5033/21 пров. № А/857/5001/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну Військової частини НОМЕР_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1 Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України),

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2022 року (суддя - Клименко О.М., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення - м.Львів, дата складання повного тексту - 07.02.2022),

в адміністративній справі №380/5033/21 за позовом ОСОБА_1 до Львівського прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2), Кінологічного навчального центру (військова частина НОМЕР_3),

про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У квітні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідачів Львівського прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2) (далі також відповідач-1), Кінологічного навчального центру (військова частина НОМЕР_3) (далі також відповідач-1), в якому просив:

1) визнати протиправними діями відповідача-1 щодо нарахування та виплати позивачу допомоги на оздоровлення у 2016 році, без врахування у складі місячного грошового забезпечення на оплату додаткової виплати щомісячної додаткової грошової винагороди міста, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09. 2010 р. №889;

2) визнати протиправною бездіяльність відповідача-1 щодо не виплати позивачу у 2016 році підйомної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення у зв`язку з призначенням на посаду інспектора прикордонної служби майстра - начальника відділу управління службою відділу прикордонної служби "Амбуків" відповідно до ст.9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей";

3) визнати протиправними діями відповідача-1 щодо нарахування та виплати позивачу надбавки за кваліфікацію за період 2010 2017 років у розмірі 50 % від законодавчо встановленого розміру;

4) визнати протиправною бездіяльність відповідача-1 щодо ненарахування та невиплати позивачу винагороди за тривалість безперервної 15-ти річної календарної військової служби;

5) визнати протиправною бездіяльність відповідача-1 щодо недійсності нарахування та виплати позивачу на день звільнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч.2 ст.4 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за 2016-2017 роки; компенсації за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої ст.21 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" за 2014-2018 роки;

6) зобов`язати відповідача-1 нарахувати та виплатити на користь позивачу недоплачену допомогу на оздоровлення у лютому 2016 року, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889;

7) зобов`язати відповідача-1 нарахувати та виплатити на користь позивача підйомну допомогу в розмірі місячного грошового забезпечення у зв`язку з призначенням на посаду інспектора прикордонної служби майстра - начальника відділу управління службою відділу прикордонної служби "Амбуків";

8) зобов`язати відповідача-1 нарахувати і виплатити позивачу, з урахуванням виплачених сум, надбавку на кваліфікацію: з січня 2008 року по березень 2010 року, з грудня 2010 року по листопад 2013 року у розмірі, визначеному в додатку №25 до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і початкового складу": 1 -й клас - 8 відсотків посадового окладу; з грудня 2013 року по квітень 2017 року у розмірі, визначеному в додатку №25 до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і початкового складу": класна кваліфікація "Майстер" - 11 відсотків посадового окладу;

9) зобов`язати відповідача-1 нарахувати і виплатити позивачу винагороду за тривалість безперервної 15-ти річної календарної військової служби, виходячи із грошового забезпечення станом на 20.10.2013, у розмірі посадового окладу та окладу за військовим званням;

10) зобов`язати відповідача-1 нарахувати і виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п.4 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за 2016 2017 роки;

11) зобов`язати відповідача-1 нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.21 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" за 2014 2018 роки;

12) зобов`язати відповідача-1 нарахувати і виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму надбавки за кваліфікацію за весь час затримки такої виплати за день їх фактичної виплати;

13) визнати протиправними дії відповідача-2 щодо нарахування та виплати позивачу допомоги на оздоровлення у січні 2018 року та підйомної допомоги у червні 2017 року, без врахування у складі місячного грошового. забезпечення для розрахунку наданих виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.0010 №889;

14) зобов`язати відповідача-2 нарахувати та виплатити позивачу допомогу на оздоровлення в січні 2018 року та підйомну допомогу в червні 2017 року, з урахуванням щомісячної додаткової грошової допомоги. винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, у розмірі 60 відсотків місячного грошового забезпечення, з урахуванням виплачених сум.

Кожен з відповідачів подали свої відзиви на позовну заяву, у яких просили відмовити у задоволенні позовних вимог до кожного з відповідачів повністю за їх безпідставністю.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 року провадження у справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням Великої Палати Верховного Суду у справі №825/997/17.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 07.02.2022 року поновлено провадження у справі.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07.02.2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Львівського прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення у лютому 2016 року без урахування у складі місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889. Зобов`язано Львівський прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену допомогу на оздоровлення у лютому 2016 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889, виплату провести з урахуванням виплачених сум. Визнано протиправними дії Кінологічного навчального центру (військова частина НОМЕР_3) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 у січні 2018 року допомоги на оздоровлення та у червні 2017 року підйомної допомоги без урахування у складі місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889. Зобов`язано Кінологічний навчальний центр Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_3) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 допомогу на оздоровлення у січні 2018 року та підйомну допомогу у червні 2017 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, виплату провести з урахуванням виплачених сум. Визнано протиправною бездіяльність Львівського прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2) щодо не виплати ОСОБА_1 у 2016 році підйомної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення у зв`язку з його призначенням на посаду інспектора прикордонної служби - майстра - начальника відділення управління службою відділу прикордонної служби «Амбуків» відповідно до ст.9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Зобов`язано Львівський прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 підйомну допомогу в розмірі місячного грошового забезпечення у зв`язку з його призначенням на посаду інспектора прикордонної служби - майстра - начальника відділення управління службою відділу прикордонної служби «Амбуків». Визнано протиправними дії Львівського прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 надбавки за кваліфікацію за період 2008-2017 рр. у розмірі 50% від законодавчо встановленого розміру. Зобов`язано Львівський прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 надбавку за кваліфікацію у місяцях фактичної виплати за період з липня 2008 року по квітень 2017 року включно у розмірі, визначеному у додатку №25 до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу»: 1-й клас - 8 відсотків посадового окладу, клас «Майстер» - 11 відсотків посадового окладу. Визнано протиправною бездіяльність Львівського прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2) щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за 2016 - 2017 роки. Зобов`язано Львівський прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за 2016 - 2017 роки пропорційно відпрацьованому часу на посадах, які надають право на отримання такої відпустки. Визнано протиправною бездіяльність Львівського прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2) щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за 2014 - 2018 роки. Зобов`язано Львівський прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за 2014 - 2018 роки. Зобов`язано Львівський прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати на суми надбавки за кваліфікацію за весь час затримки такої виплати по день її фактичної виплати. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач-1 та оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, що стосується військової частини НОМЕР_2 є необґрунтованим та підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому у вказаній частині підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що на день виключення зі списку особового складу загону та всіх видів забезпечення та на день закінчення військової служби 12.11.2018 року, старшого прапорщика ОСОБА_1 , спору між позивачем та Львівським прикордонним загоном щодо виплачених сум не було. Судом першої інстанції не враховано, що позивач звернулася до суду через 2 роки 5 місяців з моменту виключення зі списку особового складу загону та всіх видів забезпечення. З урахуванням наведеного слід дійти висновку, що цей позов, оскільки його заявлено поза межами місячного строку, підлягає залишенню без розгляду. Щодо виплати допомоги на оздоровлення без врахування у складі місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22.09.2010 судом першої інстанції не враховано, що згідно з п.8 Інструкції №73 від 02.02.2016 винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат. Судом не враховано, що пунктом 9 Інструкції №73 передбачено, що начальник (командир) органу Держприкордонслужби має право зменшувати розміри винагороди. Таким чином, винагорода немає фіксованого розміру та залежить від видатків на грошове забезпечення, а підпунктом 2 пункту 2 Інструкції передбачено лише граничний розмір такої винагороди. Отже, позовні вимоги щодо не включення до складу місячного грошового забезпечення як розрахункової величини при нарахуванні та виплаті одноразових виплат щомісячної додаткової грошової винагороди визначеної Постановою №889 не підлягає задоволенню. Щодо виплати надбавки за кваліфікацію за період з 2008-2017 роки в розмірі 50% від законодавчо встановленого розміру, апелянт зазначає, що відповідно до постанови КМУ №1294 від 07.11.2007 року, наказів Адміністрації Державної прикордонної служби України та додатку 25 до Постанови №1294 позивачу нараховувалась та виплачувалась надбавка за кваліфікацію, що становить 2,5% та 4% , 5,5% посадового окладу позивача відповідно. Щодо компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702, зауважує скаржник, що під час дії особливого періоду відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» право на відпустку передбачену ч.4 ст.10-1 зазначеного Закону у військовослужбовця не виникає. Щодо компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за 2014-2018 роки, то оскільки звільнення військовослужбовця відбулося у 2018 році, встановити станом на сьогодні факт наявності копії Чорнобильського посвідчення в матеріалах справи на той час неможливо, оскільки сплинув час та позивач станом на сьогодні проходить службу в інших військах, де перебуває його особова справа. Судом першої інстанції не враховано, що військовослужбовцям, які одночасно мають право на щорічну додаткову відпустку з різних підстав, щорічна додаткова оплачувана відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця. Зазначає апелянт, що у Львівському прикордонному загоні відсутні рапорти позивача щодо надання йому додаткової відпустки (постраждалого в наслідок Чорнобильської катастрофи) за 2014-2018 роки, також позивач не був запланований відповідно до графіків відпусток й відповідно накази по частині щодо надання йому додаткової відпустки не видавалися, та факт наявності копії Чорнобильського посвідчення в особовій справі встановити станом на сьогодні не можливо (на момент звільнення позивачем дане проблемне питання не піднімалося перед керівництвом загону ), тобто дії не вживалися, а тому відсутні підстави для задоволення позовної вимоги, висунутої через 2 роки 5 місяців після звільнення. Щодо компенсації втрат частини доходів відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», зазначає скаржник, що за нормами податкового законодавства після звільнення в запас фізична особа - платник податку не виконує обов`язків несення служби, дохід включається до складу загального місячного оподатковуваного доходу платника податку згідно з п.п.164.2.20 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України, як інші доходи та оподатковується на загальних підставах.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 07.02.2022 року в частині задоволених позовних вимог, що стосується апелянта та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з врахуванням наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у розглядувані відповідні періоди у Львівському прикордонному загоні та у Кінологічному навчальному центрі.

Наказами начальника 7 прикордонного загону від 11.10.2018 №267-ос старшого прапорщика ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за п.п.«ж» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та від 12.11.2018 №307-ос виключено із списків особового складу та усіх видів забезпечення (а.с. 21, 22-23).

Із архівних відомостей особистих карток грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2010-2018 роки (а.с. 24-37) встановлено, що ОСОБА_1 виплачено, зокрема:

1. Львівським прикордонним загоном (військова частина НОМЕР_2): у лютому 2016 року допомогу на оздоровлення у розмірі 3589,40 грн; за період з січня 2008 року по березень 2010 року включно, з листопада 2010 року (виплата в грудні 2010 року) по жовтень 2016 року включно, з січня 2017 року по квітень 2017 року включно надбавку за кваліфікацію у розмірі 50% від розміру встановленого постановою Кабінету Міністрів України №1294 від 07.11.2007 за 1-й клас - 8 відсотків від посадового окладу та за клас «Майстер» -11 відсотків від посадового окладу;

2. Кінологічним навчальним центром (військова частина НОМЕР_3): підйомну допомогу у червні 2017 року у розмірі 5497,00 грн та у січні 2018 року допомогу на оздоровлення у розмірі 5618,20 грн..

Позивач, не погоджуючись із діями та бездіяльністю відповідача-1 та із діями відповідача-2, вважаючи такі протиправними, звернувся із цим позовом до адміністративного суду.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткову обгрунтованість позовних вимог і як наслідок наявність підстав для часткового задоволення позову.

Рішення суду першої інстанції від 07.02.2022 року оскаржене в апеляційному порядку лише відповідачем Військовою частиною НОМЕР_2 в частині задоволення позовних вимог, що стосуються цієї військової частини. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржене в апеляційному порядку іншими учасниками справи.

Апеляційний суд зазначає, що за правилами статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції здійснюючи перевірку законності і обгрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, погоджується із висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, з врахуванням наступного.

Відповідно до абз.1 ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 (далі також - Закон №2011-XII), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Абзацом другим ч.4 ст.9 Закону №2011-XII встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно з частин 2, 3 ст.9 Закону №2011-XII, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Відповідно до абз.1 ч.4 ст.9 Закону №2011-XII, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Вирішуючи спірні правовідносини, судом першої інстанції вірно враховано наступне.

Відносно позовних вимог позивача в частині виплати відповідачем-1 допомоги на оздоровлення, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 суд зазначає таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (далі - Постанова №899), встановлено щомісячну додаткову грошову винагороду, зокрема, військовослужбовцям Державної прикордонної служби (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Як передбачено пунктом 1 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, які займають посади в спеціально уповноваженому центральному органі виконавчої влади у справах охорони державного кордону (Адміністрації Державної прикордонної служби ! України), територіальних органах спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах охорони державного кордону (регіональних управліннях | Державної прикордонної служби України), Морській охороні, яка складається із загонів морської охорони, органах охорони державного кордону (прикордонних загонах, окремих контрольно-пропускних пунктах, авіаційних частинах), розвідувальному органі спеціально І уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах охорони державного І кордону, навчальних закладах, науково-дослідних установах, підрозділах спеціального І призначення та органах забезпечення Державної прикордонної служби України (далі - органи Держприкордонслужби) визначає Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженій наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України 20.05.2008 №425 та зареєстрованій в Міністерстві юстиції України 18 червня 2008 р. за №537/15228 (далі - Інструкція №425).

Так, п.п.3.7.1 п.3.7 Інструкції №425 встановлено, що військовослужбовцям один раз на рік надається допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Із архівних відомостей особистих карток грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2016-2017 рр., суд встановив, що позивачу Львівським прикордонним загоном (військова частина НОМЕР_2) у лютому 2016 року виплачено допомогу на оздоровлення у розмірі 3589,40 гривень.

Як слідує зі змісту особистих карток грошового забезпечення позивача та не заперечується відповідачами до складу грошового забезпечення, з якого позивачу обчислено допомогу на оздоровлення у лютому 2016 року та у січні 2018 року не включено щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою №889.

Як на підставу для неврахування щомісячної додаткової грошової винагороди до складу грошового забезпечення, з якого проводилися нарахування позивачеві допомоги на оздоровлення відповідач-1 посилаються на положення Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України від 02.02.2016 №73, відповідно до п. 8 якої винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат.

Згідно з п.2 Інструкції №73, виплата винагороди здійснюється в таких розмірах й таким військовослужбовцям: 1) до 100 відсотків місячного грошового забезпечення: військовослужбовцям, які займають посади в загонах морської охорони та їх структурних підрозділах; військовослужбовцям, які займають посади льотного складу в авіаційних частинах Держприкордонслужби; 2) військовослужбовцям (крім зазначених у підпункті 1 цього пункту) - до 60 відсотків місячного грошового забезпечення.

Відповідно до п.8 Інструкції №73, винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат.

Разом з тим, застосовуючи вищенаведену Інструкцію як спеціальний нормативно- правовий акт, що визначає структуру та склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті позивачу допомоги на оздоровлення та підйомної допомоги, суд першої інстанції вірно врахував пріоритетність законів над підзаконними актами та дискрецію держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу.

Слід зазначити, що ч.4 ст.9 Закону №2011-ХІІ Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.

Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає Закон №2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам цього Закону.

10.11.2021 Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі №825/997/17 зазначила, що щомісячна додаткова грошова винагорода входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого обчислюється одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби.

Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду повторює, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17).

Отже, щомісячна додаткова грошова винагорода не може вважатись одноразовою та повинна бути включена до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється допомога на оздоровлення та підйомна допомога, з огляду на що суд першої інстанції правильно вважав, що вимоги позивача у цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Вирішуючи позовну вимогу позивача в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача-1 щодо невиплати позивачу у 2016 році підйомної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення у зв`язку з його призначенням на посаду інспектора прикордонної служби - майстра - начальника відділення управління службою відділу прикордонної служби «Амбуків» відповідно до ст.9-1 Закону №2011-ХІІ, суд першої інстанції правильно керувався тим, що згідно з абз.1 ч.3 ст.9-1 Закону №2011-ХІІ при переїзді військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, а також тих, хто перебуває на кадровій військовій службі та військовій службі за призовом осіб офіцерського складу, на нове місце військової служби в інший населений пункт, у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням до військового навчального закладу, термін навчання в якому становить не менше шести місяців, або у зв`язку з передислокацією військової частини їм виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає з ним на нове місце військової служби.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4 Інструкції про умови та порядок виплати підйомної ь допомоги військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 19.08.2016 №848, військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі та військовій службі за призовом осіб офіцерського складу (далі - військовослужбовці), що переїхали на нове місце військової служби в інший населений пункт у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням до військового навчального закладу, строк навчання в якому становить не менше шести місяців, або у зв`язку з передислокацією органу (підрозділу) Державної прикордонної служби України (далі - орган (підрозділ) Держприкордонслужби), виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення.

Залежно від посади, на яку призначено військовослужбовця або яку він займав до дня прибуття органу (підрозділу) Держприкордонслужби до нового пункту постійної дислокації, розмір підйомної допомоги визначається, виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія). До підйомної допомоги не включаються винагорода за бойове чергування, щомісячна додаткова грошова винагорода і морське грошове забезпечення.

Військовослужбовцям (у тому числі й тим, які прибули для подальшого проходження служби з інших військових формувань), які переїхали на нове місце служби в інший населений пункт у зв`язку з призначенням на посаду, підйомна допомога виплачується за новим місцем служби на підставі наказу про призначення на посаду і наказу про вступ військовослужбовця до виконання обов`язків за посадою, а військовослужбовцям, направленим для проходження військової служби з одного підрозділу в інший підрозділ, дислокований в іншому населеному пункті, цього самого органу Держприкордонслужби, крім того, за умови підтвердження зміни місця проживання.

Із витягу послужного списку позивача встановлено, що ОСОБА_1 наказом 7 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України №210-ос-І від 15.09.2016 призначено на посаду інспектора прикордонної служби - майстра - начальника відділення управління службою відділу прикордонної служби «Амбуків».

Як видно з архівної відомості особистої картки грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2016 рік, виплата позивачу підйомної допомоги у зв`язку з призначенням його на посаду інспектора прикордонної служби - майстра - начальника відділення управління службою відділу прикордонної служби «Амбуків» не проведена.

Відповідач-1 вказаних обставин не спростував та всупереч вимогам статті 77 КАС України не надав доказів правомірності його бездіяльності в частині невиплати позивачеві підйомної допомоги, у зв`язку із чим суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача-1 щодо невиплати позивачу підйомної допомоги та зобов`язання відповідача-1 вчинити відповідні дії щодо її виплати, є такими, що підлягають задоволенню.

Відносно позовної вимоги в частині перерахунку та виплати відповідачем-1 надбавки за кваліфікацію у меншому ніж законодавчо визначено розмірі, колегія суддів враховує наступне.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №1294 від 07.11.2007 (набрала чинності з 01.01.2008, далі - Постанова №1294), якою затверджено, зокрема, додаткові види грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу в розмірах, які знайшли відображення в додатках 25-28 до цієї постанови, у тому числі надбавка за кваліфікацію та винагорода за бойове чергування.

Згідно із п.2 Постанови №1294, виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством інфраструктури, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державною пенітенціарною службою, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).

Пунктом 11 Постанови №1294 надано вказівку Міністерству праці та соціальної політики, Міністерству фінансів, іншим державним органам упорядкувати у тримісячний строк перелік і розміри виплати додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу.

Наведені приписи дають підстави вважати, що Кабінет Міністрів України делегував, зокрема, Адміністрації Державної прикордонної служби України упорядкувати перелік, розміри та порядок виплати додаткового грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу.

Разом з тим, у пункті 7 Постанови №1294 зазначено, що до упорядкування додаткових видів грошового забезпечення, визначених згідно з додатками 25-28, їх виплата провадиться в межах затвердженого фонду грошового забезпечення в обсязі до 50 відсотків установленого згідно із зазначеними додатками розміру, крім щомісячних виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу льотного та наземного складу авіації, плаваючого складу, військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, які виконують водолазні роботи, проходять службу в аеромобільних військах та частинах спеціального призначення, та виплати одноразової винагороди військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, які знешкоджують вибухові предмети.

Отож, до моменту упорядкування переліку, розмірів та порядку виплати додаткового грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, такі виплати провадиться в межах затвердженого фонду грошового забезпечення в обсязі до 50 відсотків установленого розміру.

Із архівних відомостей особистих карток грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2008-2017 роки встановлено, що ОСОБА_1 виплачено Львівським прикордонним загоном (військова частина НОМЕР_2) за період з січня 2008 року по березень 2010 року включно, з листопада 2010 року (виплата в грудні 2010 року) по жовтень 2016 року включно, з січня 2017 року по квітень 2017 року включно надбавку за кваліфікацію у розмірі 50% від розміру встановленого Постановою №1294.

Відповідач-1 як на підставу правомірності своїх дій в частині виплати позивачу надбавки за кваліфікацію у розмірі 50% від встановленого Постановою №1294 розміру посилається на те, що щорічно Адміністрацією ДПС України на підставі Закону України «Про Державний бюджет України» та інших законів видавалися накази та розпорядження, яким було встановлено виплату додаткових видів грошового забезпечення здійснювати у розмірах, які виплачувалися позивачу.

На противагу цьому позивач вважає, що у спірний період надбавка за кваліфікацію повинна була виплачуватися йому у розмірі 8 відсотків посадового окладу за 1-ий клас та у розмірі 11 відсотків посадового окладу за клас «Майстер», оскільки Інструкцією №425 упорядковано виплату додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців.

Надаючи правову оцінку наведеним доводам сторін, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що до моменту упорядкування переліку, розмірів та порядку виплати додаткового грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, такі виплати провадяться в межах затвердженого фонду грошового забезпечення в обсязі до 50 відсотків установленого розміру відповідно до пункту 7 Постанови №1294.

Підпунктом 3.13.1 пункту 3.13 розділу III Інструкції №425 унормовано, що особам офіцерського складу (крім військових льотчиків і штурманів, військових льотчиків і штурманів інструкторського складу), особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, які мають клас, присвоєний у встановленому порядку, виплачується надбавка в таких розмірах: 2-й клас - 5 відсотків посадового окладу; 1-й клас - 8 відсотків посадового окладу; клас майстра - 11 відсотків посадового окладу.

Таким чином, наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 №425, яким затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення Державної прикордонної служби України (набрала чинності 29.06.2008), упорядковано додаткові види грошового забезпечення, визначені згідно з додатками 25-28 до Постанови №1294.

Наведене дає підстави вважати, що з 29.06.2008 - дати набрання законної сили Інструкції №425 виплата додаткових видів грошового забезпечення, визначених згідно з додатками 25-28 до Постанови №1294, в тому числі і надбавки за кваліфікацію, виплачується у розмірах, встановлених Інструкцією №425.

Таке правове регулювання відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 у справі №808/8403/13-а, а тому суд першої інстанції відповідно до вимог ч.5 ст.242 КАС України правильно враховував вказаний висновок при вирішенні даної справи.

Отже, з 29.06.2008 у відповідача-1 існував обов`язок щодо виплати позивачеві надбавки за кваліфікацію у розмірі, установленому у додатках 25-28 до Постанови №1294 та пп.3.13.1 п.3.13 р.III Інструкції №425, а не як помилково вважає апелянт, у розмірі 50 відсотків від установленого розміру у Додатках до Постанови №1294.

Тобто, відповідач-1 всупереч зазначеним вище нормам права виплату позивачу надбавки за кваліфікацію здійснював у розмірі 50% від розміру установленого Постановою №1294, що свідчить про протиправність його дій у відповідній частині.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги позивача у цій частині є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню шляхом зобов`язання відповідача перерахувати та виплатити позивачу надбавку за кваліфікацію у місяцях фактичної виплати за період з липня 2008 року по квітень 2017 року включно відповідно до додатку №25 до Постанови №1294. В той же час не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо перерахунку надбавки за кваліфікацію відповідно до додатку № 25 до Постанови №1294 за період з січня 2008 року по червень 2008 року, оскільки право на виплату надбавки за кваліфікацію у розмірі, встановленому у додатку №25 до цієї Постанови позивач набув з дня набрання чинності наказом Адміністрації ДПС України від 20.05.2008 року №425 (29.06.2008), яким упорядковано додаткові види грошового забезпечення згідно з додатками 25-28 до Постанови №1294.

Відносно вимоги позивача в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача-1 щодо невиплати ОСОБА_1 із часу набуття права на виплату винагороди за тривалість безперервної 15-ти річної календарної військової служби у розмірі посадового окладу та окладу за військовим званням, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову у цій частині. Оскільки у вказаній частині рішення суду не оскаржене, відсутні підстави для перегляду цього рішення у наведеній частині.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача-1 щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу на день звільнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, судом враховується наступне.

Відповідно до ч.4 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ, військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Абзацом 3 ч.4 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ визначено, що військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 затверджено Перелік військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що дають право на щорічну додаткову відпустку Збройних Сил, Національної гвардії, Державної прикордонної служб, Державної спеціальної служби транспорту - згідно з додатками 2-5. Вказаною постановою Уряду затверджено також Порядок надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що додається (далі - Постанова №702).

Відповідно до додатку 4 Постанови №702, військовослужбовцям, які проходять службу у підрозділах, що виконують завдання з охорони державного кордону органів Держприкордонслужби на посадах інспектора прикордонної служби - майстер, встановлено додаткову відпустку тривалістю 7 календарних днів.

Відповідно до п.1 Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки, затвердженого Постановою №702, щорічні додаткові відпустки із збереженням грошового та матеріального забезпечення за виконання обов`язків військової служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, пов`язане з підвищеним нервово- емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я (далі - додаткова відпустка), надаються військовослужбовцям у році, що настає після календарного року, під час якого військовослужбовці проходили військову службу в умовах та (або) на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими надає право на зазначену додаткову відпустку (крім військовослужбовців строкової служби), і можуть бути використані за їх бажанням одночасно із щорічною основною відпусткою або окремо.

Відповідно до п.11 вказаного Порядку, в інших випадках щорічна додаткова відпустка надається в календарних днях пропорційно фактичному часу виконання обов`язків військової служби в зазначених умовах та (або) на посадах.

Досліджуючи послужний список позивача, ОСОБА_1 у період з 2016 року по 2017 рік проходив службу на посаді інспектора прикордонної служби - майстра, яка відповідно до п.4 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ та Постанови №702 надає право на щорічну додаткову відпустку тривалістю 7 календарних днів.

Судом враховується, що відповідач на виконання вимог ч.2 ст.77 КАС України не надано суду доказів використання позивачем вказаної відпустки, вимоги позивача щодо її компенсації є обґрунтованими.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-ХІІ (далі - Закон №796-ХІІ) встановлено, що особам, віднесеним до категорії 2 (пункт 2 статті 14), надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги, зокрема, пільги, що передбачені пунктами 1, 2, 3, 5, 6, 7, 8, 11, 12, 17, 18, 20, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 29, 30, 31 статті 20 цього Закону.

Згідно із п.22 ч.1 ст.20 Закону №796-ХІІ, надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги як використання чергової відпустки у зручний для них час, а також отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 робочих днів на рік.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до посвідчення громадянина, який евакуйований у 1985 році із зони відчуження (категорія 2) серії НОМЕР_1 , виданого 09.12.1992 (а.с. 19), ОСОБА_1 є особою, яка має право на отримання вищевказаних пільг, зокрема і отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати як особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Апелянт вказаних обставин не заперечує, однак вказує, що у нього відсутні рапорти позивача щодо надання йому даної відпустки, не включено у графік відпусток, відсутні накази щодо надання йому такої відпустки, та невідомо чи є копія Чорнобильського посвідчення в особовій справа позивача. Однак такі доводи апеляційної скарги судом відхиляються як необґрунтовані, оскільки неможливість відповідача-1 перевірити наведену вище інформацію, не свідчить про відсутність у позивача права на отримання компенсації за невикористані дні такої відпустки.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 впродовж 2008-2014 років надавалася відпустка як особі, постраждалій внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується інформацією на титульних сторінках архівних відомостей особистих карток грошового забезпечення позивача за період з 2008 року по 2014 рік.

Припинення надання ОСОБА_1 відпустки як особі, постраждалій внаслідок Чорнобильської катастрофи, та відпустки з виконання обов`язків військової служби на посадах, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я було зумовлене настанням в Україні особливого періоду, а компенсація такої відпустки не проведена, оскільки відповідач-1 вважає, що згідно з п.17-19 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період надання деяких додаткових оплачуваних відпусток припинено, а виплата грошової компенсації не передбачена.

Проте, такі доводи скаржника судом визнаються як необґрунтовані з огляду на те, що згідно вимог пунктів 8, 14, 17-19 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або пішими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за

сімейними обставинами та з інших поважних причин.

Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів.

Відповідно до абз.5 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

З огляду на викладені правові норми, посилання відповідача на п.19 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка, на його думку, виключає можливість надання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 ст.10-1 наведеного вище Закону, суд першої інстанції вірно визнав необґрунтованими.

Норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право військовослужбовця на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Припинення надання відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду у рішенні від 16.05.2019 у зразковій справі №620/4218/18 (щодо прав учасників бойових дій на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки), яке постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 від 16.05.2019 залишено без змін.

Отже, при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані ним дні додаткової відпустки передбаченої п.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №02, а також ст.21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за 2014 - 2018 роки.

За встановленого суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимог позивача частині визнання протиправною бездіяльності відповідача-1 щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу на день звільнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Вирішуючи вимоги позивача про нарахування компенсації втрати частини доходів, суд зазначає таке.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-ІІІ (далі - Закон №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №159 (далі - Порядок №159).

Відповідно до ст.1 Закону №2050-ІІІ, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 Закону №2050-ІІІ визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно з ст.3 Закону №2050-ІІІ, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Відповідно до ст.4 Закону №2050-ІІІ, виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Водночас, зі змісту статті 1 Закону №2050-ІІІ випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати. Положеннями статей 2, 3 цього Закону унормовано строк затримки виплати доходу, за якого виникає право на компенсацію, визначення поняття доходи для цілей цього Закону, а також порядок обчислення суми компенсації.

Пункти 1, 2 Порядку №159 відтворюють положення Закону №2050-ІІІ та конкретизують підстави і механізм виплати компенсацій.

У пункті 4 цього Порядку №159 прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції-) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів.

Отже, кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи і пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або такий, який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Суд першої інстанції правильно вказав, що зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 вказаного Закону №2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 22.06.2018 у справі №810/1092/17 та від 13.01.2020 у справі №803/203/17, від 13.03.2020 у справі №803/1565/17, від 29.04.2021 у справі №240/6583/20.

З огляду на те, що судом встановлено факт виплати у неналежному розмірі додаткових видів грошового забезпечення позивачеві, окружний суд обґрунтовано вважав, що позивач має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати на суму невиплаченої надбавки за кваліфікацію за весь час затримки виплати по день фактичної виплати.

Загалом доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції у переглянутій частині рішення суду.

Відносно доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України місячного строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Предметом позову у даній справі є неналежна виплата позивачу додаткових та одноразових видів грошового забезпечення. Тобто, спір стосується оплати праці, а оскільки позивач є військовослужбовцем, то грошового забезпечення.

Згідно з статтею 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У рішенні Конституційного Суду України у справі від 15 жовтня 2013 року за №9- рп/2013 (справа №1-13/2013) суд дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом, оскільки у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду від 12.06.2020 у справі №818/1106/16, яка відповідно до частини 5 статті 242 КАС України враховується судом.

Відносно покликання апелянта на протилежну судову практику Верховного Суду, то колегія суддів такі доводи відхиляє, оскільки, виходячи з процесуальних механізмів забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду України, за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду мають перевагу над висновками колегії суддів Верховного Суду України. Окрім того, суд застосовує релевантну практику Верховного Суду.

Також колегія суддів керується позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 30.01.2019 року у справі №755/1094/17, згідно якої під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції в оскарженій частині винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1 Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України) - залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2022 року в адміністративній справі №380/5033/21 за позовом ОСОБА_1 до Львівського прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2), Кінологічного навчального центру (військова частина НОМЕР_3) про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль