Справа № 0240/2551/18-а
Суддя: Комар Павло Анатолійович
Дата ухвалення: 2022-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

26 липня 2022 р. Справа № 0240/2551/18-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Комара П.А.,

за участю:

секретаря судового засідання: Зданевич Н.Ю.

представника позивача: Захарченка О.В.

представників відповідачів: Кундельського В.І. , Бешлея І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області

про: зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернувся ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України (далі ДВБ НПУ, відповідач 1), Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (далі ГУНП у Вінницькій області, відповідач 2), Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, в якому з урахуванням заяв про зміну позовних вимог просив:

- зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України зарахувати час простою з його вини в період з 31.10.2017 року по 05.01.2018 року до загального трудового стажу ОСОБА_1 ;

- стягнути з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України усі належні ОСОБА_1 кошти при звільнені у зв`язку із переведенням, а також середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, зокрема, але не виключно:

а) грошове забезпечення за увесь період простою з 01.07.2017 року по 21.06.2018 року у розмірі 103099 грн. 80 коп.;

б) середній заробіток за весь час затримки виплати грошового забезпечення за період простою по день фактичного розрахунку, з 01.07.2017 року по 21.06.2018 року виходячи із середньоденного заробітку - 662 грн. 21 коп., що становить 165 552 грн. 50 коп.;

в) заборгованість відповідача по виплаті грошового забезпечення за період з 01.01.2017 року по 01.07.2017 року у розмірі 6348, 25 грн.;

г) середній заробіток за весь час затримки виплати нарахованого, але не виплаченого грошового забезпечення (за період з 01.01.2017 року по 01.07.2017 року) по день фактичного розрахунку, виходячи із середньоденного заробітку - 662 грн. 21 коп., що станом на 30.11.2018 року становить 236408, 97 грн.;

д) грошову компенсацію за всі не використані ОСОБА_1 дні щорічної відпустки;

е) середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за всі не використані ОСОБА_1 дні щорічної відпустки, виходячи із середньоденного заробітку - 662 грн. 21 коп.;

є) виплати належних ОСОБА_1 коштів за час його тимчасової непрацездатності;

ж) середній заробіток за весь час затримки виплати належних ОСОБА_1 коштів за час його тимчасової непрацездатності, виходячи із середньоденного заробітку - 662 грн. 21 коп..;

- стягнути з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 50000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 21.12.2018, залишеною без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09.04.2019, позовні вимоги задоволено частково:

Зобов`язано Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України зарахувати час простою з 31 жовтня 2017 року по 04 січня 2018 року до загального трудового стажу ОСОБА_1 ;

Стягнуто з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за період простою з 30 жовтня 2017 року по 04 січня 2018 року в сумі 89600 (вісімдесят дев`ять тисяч шістсот) гривень 00 копійок із відрахуванням загальнообов`язкових платежів;

Стягнуто з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати грошового забезпечення за період простою з 30 жовтня 2017 року по 04 січня 2018 рік в сумі 21731 (двадцять одну тисячу сімсот тридцять одну) гривню 04 копійки із відрахуванням загальнообов`язкових платежів;

Стягнуто з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати нарахованого, але не виплаченого грошового забезпечення з 01 січня 2017 року по 01 липня 2017 рік у сумі 56591 (п`ятдесят шість тисяч п`ятсот дев`яносто одну) гривню 25 копійок із відрахуванням загальнообов`язкових платежів;

Стягнуто з Головного управління Національної поліції України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за період простою з 05 січня 2018 року по 20 червня 2018 року в сумі 194134 (сто дев`яносто чотири тисячі сто тридцять чотири) гривень 00 копійок із відрахуванням загальнообов`язкових платежів;

Стягнуто з Головного управління Національної поліції України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати грошового забезпечення за період простою з 05 січня 2018 по 21 грудня 2018 року в сумі 89414 (вісімдесят дев`ять тисяч чотириста чотирнадцять) гривень 16 копійок із відрахуванням загальнообов`язкових платежів;

У решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного суду від 24.09.2021 зазначені рішення судів попередніх інстанцій скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Приймаючи таке рішення суд касаційної інстанції зазначив, що враховуючи встановлені обставини даної справи, так як, простій у відповідачів не оголошувався, останні роботу не зупиняли, будь-який наказ про простій не приймався та позивачем не надавались докази звернення до роботодавця з повідомленням про простій і водночас, судами попередніх інстанцій не було надано оцінки вказаним фактам, то Верховний Суд вважає помилковими застосування у даному випадку норм КЗпП України та висновків щодо наявного простою, оскільки спірні правовідносини та ситуація, що склалися між сторонами не містять ознак простою.

Окрім того, колегія суддів зауважила, що для встановлення всіх обставин даної адміністративної справи, першочерговим постає питання визначення моменту порушення прав позивача, виходячи із кожної позовної вимоги, що були заявлені ОСОБА_1 , а відтак вирішення питання, чи не було пропущено строки звернення до суду, а в разі такого пропущення надання можливості надати ОСОБА_1 пояснення щодо поважності пропущення таких строків, у відповідності до статтей 121-123 КАС України.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 20.10.2021 справу прийняти до провадження, вирішено розгляд здійснювати за правилами загального позовного провадження.

08.11.2021 на адресу суду від представника ГУ НП у Вінницькій області надійшов відзив на позовну заяву згідно якого відповідач вважає позов безпідставним та необґрунтованим.

09.11.2021 представник Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України подав заяву про залишення позову без розгляду у зв`язку із порушенням позивач місячного строку звернення до суду.

11.11.2021 на адресу суду представником Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України поданий відзив на позовну заяву у якому зазначено, що відповідно до наказу Голови генерала поліції третього рангу Національної поліції України № 220 від 13 березня 2017 "Про організаційно-штатні зміни в Департаменті внутрішньої безпеки Національної поліції України" оголошено перелік змін у штатах Департаменту. Так, посаду, яку обіймав ОСОБА_1 до моменту переведення було скорочено, про що останнього було письмово повідомлено.

На підставі письмового попередження ОСОБА_1 від 28 квітня 2017 року про скорочення його посади у ДВБ НПУ грошове забезпечення виплачувалось протягом 2 місяців, тобто до 28 червня 2017 року включно, що передбачено наказом МВС від 06 квітня 2016 року № 260 про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (зареєстрований в Мін`юсті 29 квітня 2016 за № 669/28779).

04 вересня 2017 року Департаментом внутрішньої безпеки Національної поліції України на адресу Головного управління Національної поліції у Вінницькій області направлено особову справу ОСОБА_1 , який на той час перебував на скороченій посаді заступника начальника відділу оперативної роботи УВБ у Вінницькій області ДВБ Національної поліції України.

30 жовтня 2017 року до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України надійшов лист Головного управління Національної поліції у Вінницькій області від 25 жовтня 2017 року вих. № 3345/01/12-2017 щодо переведення ОСОБА_1 для подальшого проходження служби в Головному управлінні Національної поліції у Вінницькій області у зв`язку із запропонуванням посади заступника начальника відділу боротьби з торгівлею людьми та зі злочинами у сфері суспільної моралі УБЗПТЛ ГУНП.

Наказом Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 30 жовтня 2017 року № 265 о/с ОСОБА_1 з 31 жовтня 2017 року переведено для подальшого проходження служби до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, копію якого було надано ОСОБА_1 у листопаді 2017 року.

Витяг з наказу направлено до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області 03 січня 2018 року.

Головне управління Національної поліції у Вінницькій області листом від 23 січня 2018 року № 159/01/12-2018 повідомило Департамент про неможливість призначення ОСОБА_1 на запропоновану раніше посаду у зв`язку із її укомплектуванням. Також запропоновано змінити дату переведення ОСОБА_1 на 01 січня 2018 року, про що внести відповідні зміни до наказу Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 30 жовтня 2017 року № 265 о/с.

У подальшому листом від 07 березня 2018 року № 595 дск/01/12-2018 Головне управління Національної поліції у Вінницькій області повернуло особову справу ОСОБА_1 та відкликало свій лист від 25 жовтня 2017 року № 3345/01/12-2017 про його переведення на посаду заступника начальника відділу боротьби з торгівлею людьми та зі злочинами у сфері суспільної моралі УБЗПТЛ ГУНП.

В порушення ч. 8, ч. 9 ст. 65 Закону України "Про Національну поліції" та Порядку підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції, затвердженого наказом МВС від 23 листопада 2016 року № 1235, наказ Головного управління Національної поліції у Вінницькій області № 100 о/с про призначення ОСОБА_1 з 05 січня 2018 року на посаду старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з торгівлею людьми та зі злочинами у сфері суспільної моралі УБЗПТЛ видано лише 21 червня 2018 року. Цим же наказом на підставі доповідної записки Головного управління Національної поліції у Вінницькій області ОСОБА_1 призначено на посаду старшого оперуповноваженого відділу боротьби з торгівлею людьми та зі злочинами у сфері суспільної моралі УБЗПТЛ з 17 квітня 2018 року.

Також у відзиві зазначено, що з матеріалів адміністративної справи стало відомо, що ОСОБА_1 перебував на лікарняному безперервно протягом 180 днів у період з 10 квітня 2017 року по 27 жовтня 2017 року без надання до Департаменту підтверджуючих документів.

Крім того, відповідач 1 не погоджується з вимогою позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки під моральною шкодою розуміють втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Однак жодного доказу на підтвердження своїх вимог із посиланням на чинне законодавство позивач не навів.

Тому, на переконання відповідача 1, вимоги позивача щодо стягнення коштів при звільненні під час переведення та стягнення відшкодування моральної шкоди є безпідставними та неналежними. Оскільки, Департаментом внутрішньої безпеки Національної поліції України було здійснено переведення ОСОБА_1 відповідно до вимог чинного законодавства, а тому просить відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

12.11.2021 на адресу суду надійшов відзив від Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, згідно якого останній зазначає, що оскільки витяг з наказу № 265 о/с від 30 жовтня 2017 року, згідно якого підполковника поліції ОСОБА_1 переведено до ГУНП у Вінницькій області з 31 жовтня 2017 року надійшов до сектору документального забезпечення Головного управління лише 05 січня 2018 року, тобто після закриття фінансового року і припинення усіх фінансових нарахувань і виплат за 2017 рік, призначення ОСОБА_1 на будь-яку посаду в ГУНП у Вінницькій області з 31 жовтня минулого року у 2018 році стало неможливим, відповідно до вимог статті 3 Бюджетного кодексу України. Так останній зазначає, що 23 січня 2018 року на адресу Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України було направлено лист з проханням розглянути можливість перегляду терміну переведення ОСОБА_1 у розпорядження ГУНП у Вінницькій області, а саме з 01 січня 2018 року, тобто з першого дня, коли можливо призначити його на посаду без порушень чинного законодавства щодо фінансового забезпечення працівників поліції.

Однак, відповідно до отриманої відповіді за № 1452/4202/04-18 від 21 лютого 2018 року можливості унесення зазначених змін до наказу № 265 о/с від 30 жовтня 2017 року щодо переведення по службі підполковника поліції ОСОБА_1 не знайдено.

Тому, призначити підполковника поліції ОСОБА_1 на посаду у зв`язку з його переведенням з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України можливо лише з дня отримання юридичного права вчиняти такі дії, тобто з 05 січня 2018 року.

Крім того зазначено, що з дня звернення ОСОБА_1 щодо його переведення по службі до отримання відповідного витягу з наказу Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України пройшов досить тривалий термін, і, враховуючи службову необхідність, посада, на яку попередньо він писав рапорт, була укомплектована, тому йому запропоновано для призначення на посаду старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з незаконною легалізацією іноземців УБЗПТЛ ГУНП у Вінницькій області, яка є рівнозначною відповідно до вимог наказу Національної поліції України № 142 від 04 грудня 2015 року та була вакантною станом на дату призначення.

Наказом ГУНП у Вінницькій області №100 о/п від 21 червня 2018 року призначено підполковника поліції ОСОБА_1 на посаду старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з незаконною легалізацією іноземців УБЗПТЛ ГУНП у Вінницькій області з 05 січня 2018 року. У зв`язку з тим, що посада була вакантною лише до 17 квітня 2018 року, відповідно до пункту 2 статті 65 Закону України "Про Національну поліцію" цим же наказом переведено підполковника поліції ОСОБА_1 на посаду старшого оперуповноваженого відділу боротьби з незаконною легалізацією іноземців УБЗПТЛ ГУНП у Вінницькій області з 17 квітня 2018 року.

Таким чином, Головне управління Національної поліції у Вінницькій області вважає, що не допустило жодних порушень прав та законних інтересів ОСОБА_1 та просить у задоволенні позовних вимог до ГУНП у Вінницькій області відмовити.

11.01.2022 позивач подав заяву про поновлення строку звернення до суду.

Ухвалою суду від 09.02.2022 відмовлено у задоволенні клопотання Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про залишення позову без розгляду. Визнано поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду.

Ухвалою суду від 09.02.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 23.02.2022.

Судове засідання 23.02.2022 відкладено на 09.03.2022 за клопотаннями відповідачів 1 та 2.

Розгляд справи 09.03.2022 не відбувся, справу знято з розгляду у зв`язку із введенням військового стану на території України. Наступне судове засідання у справі призначено на 30.03.2022.

Ухвалою суду від 30.03.2022 провадження у справі зупинено до припинення на території України військового стану.

Ухвалою суду від 05.07.2022 провадження у справі поновлено за клопотання сторони позивача та призначено справу до розгляду у судовому засіданні 26.07.2022.

У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити.

У судовому засіданні представник Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву.

Представник Головного управління Національної поліції у Вінницькій області у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог.

Представник Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області у судове засідання не прибув із невідомих для суду причин.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 працював у Департаменті внутрішньої безпеки Національної поліції України.

Наказом Голови генерал поліції третього рангу Національної поліції України № 220 від 13 березня 2017 року "Про організаційно-штатні зміни в Департаменті внутрішньої безпеки Національної поліції України" оголошено перелік змін у штатах Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України. Так, посаду, яку обіймав ОСОБА_1 було скорочено (а.с. 10-12, том 1).

28 квітня 2017 року ОСОБА_1 було письмово попереджено про наступне звільнення з посади заступника начальника відділу оперативної роботи управління внутрішньої безпеки у Вінницькій області Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України (а.с. 93, том 1).

У період з 10 квітня 2017 року по 27 жовтня 2017 року позивач перебував на лікарняному у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, що підтверджується відповідними листками непрацездатності (а.с. 30-54, том 1).

Відповідно до рапорту від 31 серпня 2017 року ОСОБА_1 просив ГУНП у Вінницькій області вирішити питання про його переведення для подальшого проходження служби на посаді заступника начальника відділу боротьби з торгівлею людьми та зі злочинами у сфері суспільної моралі управління боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми ГУНП у Вінницькій області (а.с. 13, том 1).

Листом Головне управління Національної поліції у Вінницькій області від 25 жовтня 2017 вих. № 3345/01/12-2017 повідомило ДВБ НПУ про пропозицію ОСОБА_1 посади заступника начальника відділу боротьби з торгівлею людьми та зі злочинами у сфері суспільної моралі УБЗПТЛ ГУНП та запропоновано вирішити питання щодо його наступного переведення для подальшого проходження служби в Головному управлінні Національної поліції у Вінницькій області.

Наказом Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України № 265 о/с від 30 жовтня 2017 року ОСОБА_1 з 31 жовтня 2017 року переведено для подальшого проходження служби до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (а.с 18, том 1).

Витяг з наказу № 265 о/с від 30 жовтня 2017 року надійшов до відділу документального забезпечення ГУНП у Вінницькій області 04 січня 2018 року та зареєстровано за № 58 о/с від 05 січня 2018 року (а.с. 244-245, том 1).

Головне управління Національної поліції у Вінницькій області листом від 23 січня 2018 року № 159/01/12-2018 повідомило Департамент про неможливість призначення ОСОБА_1 на запропоновану раніше посаду у зв`язку із її укомплектуванням. Також запропоновано змінити дату переведення ОСОБА_1 на 01 січня 2018 року, про що внести відповідні зміни до наказу Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 30 жовтня 2017 № 265 о/с.

Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України листом № 1452/4202/04-18 від 21 лютого 2018 року повідомив ГУНП у Вінницькій області, що можливості унесення зазначених змін до наказу № 265 о/с від 30 жовтня 2017 року щодо переведення по службі підполковника поліції ОСОБА_1 не знайдено.

У подальшому листом від 07 березня 2018 року № 595дск/01/12-2018 Головне управління Національної поліції у Вінницькій області повернуло особову справу ОСОБА_1 та відкликало свій лист від 25 жовтня 2017 року № 3345/01/12-2017 про його переведення на посаду заступника начальника відділу боротьби з торгівлею людьми та зі злочинами у сфері суспільної моралі УБЗПТЛ ГУНП.

Наказом ГУНП у Вінницькій області №100 о/п від 21 червня 2018 року призначено підполковника поліції ОСОБА_1 на посаду старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з незаконною легалізацією іноземців УБЗПТЛ ГУНП у Вінницькій області з 05 січня 2018 року (а.с. 27, том 1).

Наказом ГУНП у Вінницькій області №100 о/п від 21 червня 2018 року підполковника поліції ОСОБА_1 переведено на посаду старшого оперуповноваженого відділу боротьби з незаконною легалізацією іноземців УБЗПТЛ ГУНП у Вінницькій області з 17 квітня 2018 року (а.с. 28, том 1).

За період служби з 01 липня 2017 року по 20 червня 2018 року ОСОБА_1 грошове забезпечення не нараховувалося та не виплачувалося.

Відповідно до довідки про доходи Головного управління Національної поліції у Вінницькій області №1765/29/01-18 від 27 листопада 2018 року ОСОБА_1 з 21 червня 2018 року грошове забезпечення позивачу нараховується та виплачується.

Відтак, вважаючи свої права порушеними, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Перевіривши законність дій та рішень відповідача, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст. 3 Закону України "Про національну поліцію" у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Правовідносини, пов`язані з проходженням та звільненням з публічної служби в органах поліції, оплатою праці поліцейських регулюються Законом України "Про Національну поліцію", постановою Кабінету Міністрів України № 988 від 11.11.2015 року "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" (далі - Постанова № 988), наказом Міністерства внутрішніх справ України № 260 від 06.04.2016 року "Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання" (далі - Порядок № 260).

Згідно з приписами статті 58 Закону України "Про Національну поліцію" призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов`язків. Строкове призначення здійснюється в разі заміщення посади поліцейського на період відсутності особи, за якою відповідно до закону зберігається посада поліцейського, та посад, призначенню на які передує укладення контракту.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 59 Закону України "Про Національну поліцію", служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Статтею 60 Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом, який є спеціальним по відношенню до інших законів.

Так, питання простою поліцейських не обумовлено спеціальним законом - в той же час такі питання врегульовані КЗпП України. Отже, до спірних правовідносин слід застосовувати норми КЗпП України, як такі, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час служби та звільнення зі служби в поліції.

Приписами ч. 5 ст. 242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у Постанові по справі № 806/1551/17 від 01.03.2018 року вказав: "За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі".

З огляду на викладене, суд вважає необґрунтованими заперечення відповідача щодо не поширення на спірні правовідносини норм КЗпП України.

Відповідно до ст. 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Згідно ч. 1 ст. 113 КЗпП України, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Та, задовольняючи вимогу позивача про відшкодування грошового забезпечення за увесь період простою з 01.07.2017 року по 20.06.2018 року, суд вважає за необхідне, керуючись статтею 9 КАС України, вийти за межі позовних вимог, оскільки це є необхідним для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, про захист яких він просить.

Так, згідно частини першої вказаної норми, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод та інтересів людини і громадянина з боку суб`єктів владних повноважень.

Зі змісту вказаної норми, можна зробити висновок, що при розгляді справи суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.

Отже, вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, при цьому, вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна вимога.

Вказане підтверджується роз`ясненням поняття "виходу за межі позовних вимог", наведеним у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення".

Так, відповідно до пункту 3 цієї, Постанови виходом за межі позовних вимог є вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Частиною 6 статті 67 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що поліцейський, якого звільнено з посади і зараховано в розпорядження, вважається таким, що перебуває в розпорядженні відповідного органу (установи, закладу), з дня, що настає за днем звільнення з посади, до дня, з якого він почав виконувати обов`язки за новою посадою, на яку його призначено, або до дня зарахування в розпорядження іншого органу (закладу, установи) поліції для подальшого проходження там служби. Грошове забезпечення поліцейських, зарахованих у розпорядження, здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Тому, всупереч тому, що позивачем не було заявлено жодних позовних вимог нікому крім Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, ухвалою суду від 05 листопада 2018 року було залучено до участі у справі в якості співвідповідачів Головне управління Національної поліції у Вінницькій області та Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області.

Суд зазначає, що порушення прав позивача виникло внаслідок спільних дій Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України та Головного управління Національної поліції у Вінницькій області щодо переведення ОСОБА_1 для подальшого проходження служби у ГУНП у Вінницькій області.

Разом з тим, визначаючись щодо того чи мав місце простій у даний правовідносинах суд зазначає наступне.

Простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця. (стаття 34 КЗпП України).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Час простою з вини працівника не оплачується.

Проте, враховуючи встановлені обставини даної справи, так як, простій у відповідачів не оголошувався, останні роботу не зупиняли, будь-який наказ про простій не приймався та позивачем не надавались докази звернення до роботодавця з повідомленням про простій, то суд дійшов висновку, що спірні правовідносини та ситуація, що склалися між сторонами не містять ознак простою.

В той час, відповідно до пункту 6 розділу ІІІ Порядку № 260 поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення.

Виходячи зі встановлений обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини виникли у зв`язку із неправомірними діями (бездіяльністю) відповідачів щодо несвоєчасного та неналежного переведення позивача на іншу посаду, а тому, такі обставини містять ознаки вимушеного прогулу, а не простою. Відтак, стягненню підлягає середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу.

Як уже встановлено судом та не оспорюється сторонами, 30 жовтня 2017 року на підставі наказу Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України № 265 о/с ОСОБА_1 було переведено до ГУНП у Вінницькій області для подальшого проходження служби. Вказаний наказ був отриманий ГУНП у Вінницькій області лише 04 січня 2018 року, а зареєстрований 05 січня 2018 року, що підтверджується матеріалами справи. Крім того, у судовому засіданні, представник Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України вказав, що через помилку відповідального працівника, витяг з наказу № 265 о/с від 30 жовтня 2017 року був направлений до ГУНП у Вінницькій області 03 січня 2018 року.

Наказом Головного управління Національної поліції у Вінницькій області від 21 червня 2018 року № 100 о/с ОСОБА_1 призначено на посаду старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми ГУНП, з 05 січня 2018 року, цим же наказом позивача переведено на посаду старшого оперуповноваженого відділу боротьби з незаконною легалізацією іноземців УБЗПТЛ ГУНП у Вінницькій області з 17 квітня 2018 року. Оскільки наказ про призначення на посаду є підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення, починаючи з 05 січня 2018 року воно мало виплачуватись ГУНП у Вінницькій області. Зазначене суперечить вимогам позивача про стягнення з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на його користь грошового забезпечення з 01.07.2017 року по 20.06.2018 року.

Пунктом 6 Постанови "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року № 13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Кількість днів вимушеного прогулу у Департаменті внутрішньої безпеки Національної поліції України становить 48 робочих днів (з 30 жовтня 2017 року по 04 січня 2018 року), посадовий оклад за останній місяць роботи згідно довідки про нараховане та виплачене грошове забезпечення №145 від 27 вересня 2018 року (а.с. 172, том 1) та грошового атестату № 176 ОСОБА_1 (а.с. 208, том 1) складає 2800 грн., у зв`язку з чим сума грошового забезпечення за період простою становить 89600 (вісімдесят дев`ять тисяч шістсот) гривень. (48 днів х 2800 х 2/3).

Кількість днів вимушеного прогулу у Головному управлінні Національної поліції України у Вінницькій області становить 112 робочих днів (з 05 січня 2018 року по 20 червня 2018 рік ), посадовий оклад за останній місяць роботи згідно наказу №100 о/с від 21 червня 2018 року (а.с. 28, том 1) складає 2600 грн., у зв`язку з чим сума грошового забезпечення за період простою становить 194134 (сто дев`яносто чотири тисячі сто тридцять чотири) гривні. (112 днів х 2600 х 2/3).

Крім того, суд зобов`язує Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України зарахувати вимушений прогул з його вини в період з 31.10.2017 року по 04.01.2018 року до загального трудового стажу ОСОБА_1 .

Стосовно вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати грошового забезпечення за період вимушеного прогулу, суд дійшов висновку про її задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 4 частини 10 статті 62 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України.

Відповідно до частини 1 статті 94 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Згідно з п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 № 988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" (далі - Постанова №988), виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Згідно з пункту 4 Розділу 1 Порядку, грошове забезпечення виплачується поліцейським, які призначені на штатні посади в Національній поліції, та курсантам ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання.

Відповідно до пункту 15 Розділу 1 зазначеного Порядку при прийнятті на службу до Національної поліції грошове забезпечення поліцейським нараховується з дня призначення на посаду.

Зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають до застосування при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів поліції та у випадку виникнення спорів з цього приводу.

Слід зауважити, що норми Кодексу законів про працю України не поширюються на поліцейських стосовно порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення), порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських зі служби в поліції (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Так, відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (статті 117 КЗпП України).

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці поліцейських, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в поліції.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 01.03.2018 у справі №806/1899/17, від 01.03.2018 806/1551/17, від 19.04.2018 у справі №806/1183/16.

Відтак, в контексті наведеного, суд дійшов висновку, що за затримку виплати грошового забезпечення за період вимушеного прогулу, суб`єкт владних повноважень має виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Єдиним нормативним актом, який визначає порядок обчислення середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження, чинність якого поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності є Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок №100).

Із пункту 5 Порядку №100 вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом 1 пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Згідно з абзацом 1 пункту 8 цього Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З урахуванням абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто що передують дню звільнення працівника з роботи.

Поряд із цим, варто зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 91 Закону України "Про Національну поліцію" для поліцейських установлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями, а для курсантів (слухачів) вищих навчальних закладів із специфічними умовами навчання, які готують поліцейських, - шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем.

Тобто, законом установлено для поліцейських п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями.

Відповідно до довідки Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 28 листопада 2018 року № 185, середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 складає 452 грн. 73 коп.

Період нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки виплати грошового забезпечення за період вимушеного прогулу з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України складає з 30 жовтня 2017 року по 04 січня 2018 року - 48 днів.

Отже, середнє грошове забезпечення за весь час затримки виплати грошового забезпечення за період простою з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України становить: 21731 грн. 04 коп. (48 днів х 452,73 грн.)

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1 Головного управління Національної поліції у Вінницькій області України від 27 листопада 2018 року № 1765/29/01-18, середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 складає 369 грн. 48 коп.

Період нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки виплати грошового забезпечення за період вимушеного прогулу з Головного управління Національної поліції у Вінницькій області України складає з 05 січня 2018 року по 21 грудня 2018 року - 242 дня.

Отже, середнє грошове забезпечення за весь час затримки виплати грошового забезпечення за період вимушеного прогулу з Головного управління Національної поліції у Вінницькій області України становить: 89414 грн. 16 коп. (242 дня х 369,48 грн.)

Стосовно вимог позивача про стягнення заборгованості по виплаті грошового забезпечення за період з 01.01.2017 року по 01.07.2017 року суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 260 грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.

Пунктом 6 передбачено, що підставою для виплати грошового забезпечення є наказ керівника (начальника) органу, закладу, установи Національної поліції (далі - орган поліції) про призначення на посаду поліцейського відповідно до номенклатури посад, наказ ректора ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання про зарахування на навчання або наказ про зарахування в розпорядження відповідного органу поліції та встановлення конкретного розміру окладів, надбавок, доплат.

Пункт 8 вказує на те, що підставою припинення виплати грошового забезпечення поліцейському є наказ керівника (начальника) органу поліції, у якому вказується, за який період припиняється виплата грошового забезпечення.

Так, матеріалами справи підтверджено, що у травні 2017 року, згідно довідки про нараховане та виплачене грошове забезпечення №145 від 27 вересня 2018 року ОСОБА_1 було нараховане грошове забезпечення у сумі 13808 грн. 00 коп. Однак, відповідно виписки по рахунку ОСОБА_1 зараховано заробітної плати у сумі 7019 грн. 81 коп. (а.с. 210)

Наказом № 265 о/с від 30 жовтня 2017 року ОСОБА_1 було переведено для подальшого проходження служби до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, так, на підставі даного наказу, відділом фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ДВБ НПУ здійснено перерахунок, нараховане та виплачено усе належне позивачу грошове забезпечення, за час його проходження служби в Департаменті внутрішньої безпеки Національної поліції України, що підтверджується платіжним дорученням № 890 від 29 листопада 2017 року.

Тому, з огляду на вище викладене, суд зазначає, що вимога позивача про стягнення заборгованості по виплаті грошового забезпечення за період з 01.01.2017 року по 01.07.2017 року задоволенню не підлягає.

Що стосується вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати нарахованого, але не виплаченого грошового забезпечення за період з 01 січня 2017 року по 01 липня 2017 року, то така задоволенню підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Пунктами 4, 5 ч. 10 ст. 62 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що поліцейський своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України; у повному обсязі користується гарантіями соціального та правового захисту, передбаченими цим Законом та іншими актами законодавства.

При цьому, суд зазначає, що відповідальність за своєчасне перерахування до відповідних органів утримань та нарахувань на заробітну плату несе роботодавець.

Як встановлено судом вище, нарахування не виплаченого грошового забезпечення за травень 2017 року з ОСОБА_1 Департаментом внутрішньої безпеки Національної поліції України було здійснено 29 листопада 2017 року, що підтверджується відповідним платіжним дорученням.

Відповідно до довідки Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 28 листопада 2018 року № 185, середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 складає 452 грн. 73 коп.

Період затримки виплати нарахованого, але не виплаченого грошового забезпечення за період з 01 січня 2017 року по 01 липня 2017 року складає 125 днів (за період з 31 травня 2017 року по 28 листопада 2017 року).

Отже, середнє грошове забезпечення за весь час затримки виплати нарахованого, але не виплаченого грошового забезпечення за період з 01 січня 2017 року по 01 липня 2017 року складає 56591 грн. 25 коп. (125 днів х 452,73)

Стосовно вимог позивача про відшкодування грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 92 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Згідно з частинами 1-3 статті 93 Закону України "Про Національну поліцію" тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.

Відповідно до частин 9-10 статті 93 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Частиною 11 статті 93 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що за власним бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Пунктом 8 Порядку № 260 встановлено, що при звільненні поліцейського зі служби в поліції проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. Кількість днів надмірно нарахованої частини щорічної відпустки вказується в наказі про звільнення.

За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно наказу Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 30 жовтня 2017 року № 265 о/с підполковника поліції ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника відділу оперативної роботи управління внутрішньої безпеки у Вінницькій області та переведено для подальшого проходження служби до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області з 31 жовтня 2017 року, щорічну чергову оплачувану відпустку за 2017 рік не використав.

Суд зазначає, що компенсація за невикористану відпустку законодавцем передбачена лише у тому випадку, якщо поліцейський звільняється із служби у поліції. Позивач із служби у поліції не звільнявся, а був переведений для подальшого проходження служби до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області.

Таким чином, суд дійшов висновку, що вимога позивача про відшкодуванню грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки не підлягає задоволенню, крім того, вимога про відшкодуванню середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за всі не використані позивачем днів щорічної відпустки також задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги позивача про виплату належних позивачеві коштів за час його тимчасової непрацездатності, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1.1 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затверджено Наказом Міністерства охорони здоров`я України 13.11.2001 року № 455, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 04.12.2001 року за № 1005/6196 (далі - Інструкція) визначено, що тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності.

Пунктом 1.3 Інструкції передбачено, листок непрацездатності видається громадянам України, іноземцям, особам без громадянства, які проживають в Україні і працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та господарювання або у фізичних осіб, у тому числі в іноземних дипломатичних представництвах та консульських установах.

Згідно п. 1.9 Інструкції листок непрацездатності (довідка) в амбулаторно-поліклінічних закладах видається лікуючим лікарем (фельдшером) переважно за місцем проживання чи роботи.

Згідно з ч.1 cт.31 Закону України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності. У разі роботи за сумісництвом, за трудовим договором (контрактом) одночасно із здійсненням підприємницької чи іншої діяльності підставою для призначення допомоги є копія листка непрацездатності, засвідчена підписом керівника і печаткою (за наявності) за основним місцем роботи. Для застрахованих осіб, які одночасно здійснюють підприємницьку та іншу діяльність і не працюють на умовах трудового договору (контракту), копію листка непрацездатності засвідчує установа охорони здоров`я, яка його видає. Порядок і умови видачі, продовження та обліку листків непрацездатності, здійснення контролю за правильністю їх видачі встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за погодженням з Фондом.

Відповідно до матеріалів справи, у період з 10 квітня 2017 року по 27 жовтня 2017 року позивач перебував на лікарняному у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, що підтверджується відповідними листками непрацездатності (а.с. 30-54, том 1).

У судовому засіданні представник Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України вказав, що позивачем не було подано оригіналів листків непрацездатності до Департаменту, а тому здійснити обчислення допомоги по тимчасовій непрацездатності не було можливості. У свою чергу, позивач зазначив, що дійсно не подав ДВБ НПУ оригіналів листків непрацездатності, оскільки в нього просили надати лише їх копії.

Суд критично оцінює твердження позивача, та додатково зазначає, що підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності, а не його копія, тому, вимога позивача про виплату належних позивачеві коштів за час його тимчасової непрацездатності та, вимога про відшкодуванню середнього заробітку за весь час затримки виплати належних коштів за час його тимчасової непрацездатності також задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України виплатити ОСОБА_1 суму у 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок у якості компенсації моральної шкоди, завданої позивачу несвоєчасним розрахунком, чим поставив його у скрутне матеріальне становище, унеможливив нормальне існування його та членів сім`ї, що мало наслідком виникнення тяжкого психологічного стану та порушення звичайного способу життєдіяльності.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.3 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленум Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 № 4 (далі - Постанова) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4,5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що позивачем не обґрунтовано наявності страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідача, відповідно до яких заподіяно шкоду, яку саме заподіяно шкоду та в чому вона полягає. Тобто, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії та бездіяльність відповідача призвела до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

В обґрунтування наявності підстав для зобов`язання виплатити моральної шкоди позивач зазначає лише, що самим фактом несвоєчасного розрахунку позивачу завдано моральної шкоди шляхом унеможливлення нормального існування його та членів сім`ї, що мало наслідком виникнення тяжкого психологічного стану та порушення звичайного способу життєдіяльності.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо судових витрат у справі, суд зазначає, що відповідно до статті 5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору. Відтак позивачем при подачі позову до суду судовий збір не сплачувався

А тому, керуючись положеннями статті 139 КАС України судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України зарахувати час вимушеного прогулу з 31 жовтня 2017 року по 04 січня 2018 року до загального трудового стажу ОСОБА_1 .

Стягнути з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за період вимушеного прогулу з 30 жовтня 2017 року по 04 січня 2018 року в сумі 89600 (вісімдесят дев`ять тисяч шістсот) гривень 00 копійок із відрахуванням загальнообов`язкових платежів.

Стягнути з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати грошового забезпечення за період вимушеного прогулу з 30 жовтня 2017 року по 04 січня 2018 рік в сумі 21731 (двадцять одну тисячу сімсот тридцять одну) гривню 04 копійки із відрахуванням загальнообов`язкових платежів.

Стягнути з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати нарахованого, але не виплаченого грошового забезпечення з 01 січня 2017 року по 01 липня 2017 рік у сумі 56591 (п`ятдесят шість тисяч п`ятсот дев`яносто одну) гривню 25 копійок із відрахуванням загальнообов`язкових платежів.

Стягнути з Головного управління Національної поліції України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за період вимушеного прогулу з 05 січня 2018 року по 20 червня 2018 року в сумі 194134 (сто дев`яносто чотири тисячі сто тридцять чотири) гривень 00 копійок із відрахуванням загальнообов`язкових платежів.

Стягнути з Головного управління Національної поліції України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати грошового забезпечення за період вимушеного прогулу з 05 січня 2018 по 21 грудня 2018 року в сумі 89414 (вісімдесят дев`ять тисяч чотириста чотирнадцять) гривень 16 копійок із відрахуванням загальнообов`язкових платежів.

У решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 );

Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10, );

Головне управління Національної поліції у Вінницькій області (місцезнаходження: м. Вінниця, вул. Театральна, 10, );

Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області (місцезнаходження: м. Вінниця, вул. Пирогова, 29, ).

Повний текст рішення виготовлено 28.07.2022.

Суддя Комар Павло Анатолійович