Справа № 240/2627/22
Суддя: Горовенко Анна Василівна
Дата ухвалення: 2022-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2022 року м. Житомир

справа № 240/2627/22

категорія 109020100

Житомирський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Горовенко А.В.,

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні суду за адресою: 10014, місто Житомир, вул. Мала Бердичівська, 23, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Лугинської селищної ради Коростенського району Житомирської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просить:

- визнати протиправною та скасувати рішення 13 сесії 8 скликання Лугинської селищної ради Коростенського району Житомирської області №746 від 07.12.2021;

- зобов"язати Лугинську селищну раду Коростенського району Житомирської області повторно розглянути заяву про надання дозволу на виготовлення проєту землеустрою та графічних матеріалів щодо відведення земельної ділянки у власність із земель державної та комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 1,2671 га та надати дозвіл на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель державної та комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 1,2671 га.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в квітні 2021 року звернувся до Лугинської селищної ради Коростенського району Житомирської області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею від 1 га до 2 га. Однак згідно з рішенням №746 від 07.12.2021 Лугинська селищна рада Коростенського району Житомирської області надала дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 0,3000 га за межами с.Калинівка Коростенського району Житомирської області.

Позивач вважаючи, що при вирішенні ініційованого ним земельного питання відповідачем порушено ст.121 Земельного кодексу України, якою передбачено право на отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею до 2,0 га, а не 0,3000 га, тобто в меншому розмірі, ніж виявив бажання заявник.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвала про відкриття провадження була направлена позивачу та відповідачу за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, вказана ухвала отримана відповідачем.

Відповідач у строк, встановлений ч.1 ст.261 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), зазначений в ухвалі про відкриття провадження у справі надіслав до суду відзив на позовну заяву (за вх.№ 14667/22 та вх.№17380/22), аналогічного змісту.

У відзиві на позовну заяву відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість. Зазначає, що відповідач при розгляді звернення діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вказує, що пунктом "б" частини 1 статті 121 Земельного кодексу України та частиною 1 статті 5 Закону України "Про особисте селянське господарство" встановлено, що для ведення особистого селянського господарства може бути надана земельна ділянка площею не більше 2,0 га, проте мінімальний розмір земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства не встановлений, тому Лугинська селищна рада діяла в межах своїх повноважень та з дотриманням чинного законодавства.

Також зазначає, що до селищної ради звертається досить велика кількість людей щодо безоплатної передачі земельних ділянок, а вільних земель дуже мало, тому розмір земельних ділянок, що надається може визначатись власником.

Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.258 КАС України.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Суд, розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні докази за своїм внутрішнім переконанням, зазначає наступне.

Судом встановлено, що позивач з метою отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтованою площею від 1 га до 2,00 га у власність для ведення особистого селянського господарства, із відповідною заявою звернувся до Лугинської селищної ради Коростенського району Житомирської області, що відповідачем не заперечується (а.с. 12, 13).

Рішенням 13 сесії VIII скликання Лугинської селищної ради Коростенського району Житомирської області від 07.12.2021 за №746 "Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 " позивачу надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 0,300 га за межами с.Калинівка, Коростенського району, Житомирської області із земель комунальної власності Лугинської селищної ради (а.с. 11).

Позивач не погоджуючись із розміром площі земельної ділянки, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом України від 25.10.2001 № 2768-III (далі - ЗК України) та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За приписами ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст.116 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться в тому числі у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно ч. 4 ст. 116 Земельного кодексу України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III.

Норми ч. 6-7 ст.118 ЗК України від 25.10.2001 №2768-III унормовують процедуру звернення із клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, порядок розгляду такого клопотання та підстави відмови у наданні бажаного для заявника дозволу.

Спірним питанням даного позову є те, чи може орган місцевого самоврядування відхилятися у сторону зменшення від встановлених ст.121 ЗК України норм безоплатної передачі земельних ділянок громадянам та про межі відхилень при прийнятті рішень у даній процедурі.

Матеріали справи свідчать, що позивач намагаються отримати у власність земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею від 1 га до 2,00 га, яка розташовані на території Лугинської селищної ради.

Суд не вдається до детального аналізу процедури подання позивачем клопотання про надання дозволів на розроблення документації із землеустрою, переліку документів, що до них долучено та процедури його розгляду, адже щодо вказаних обставин між сторонами спору не виникало. Відповідачем розглянуто клопотання та надано дозволи на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності, що вказує на відповідність клопотання вимогам Земельного кодексу України.

Однак спірним є лише питання площі земельної ділянки, що вказане в оскарженому рішенні від 07.12.2021 за №746.

Відносно площі земельної ділянки дозвіл на розробку проекту землеустрою якої надано позивачам, суд зазначає наступне.

Статтею 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Рішенням відповідача від 07.12.2021 за №746 позивачу надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,3000 га для ведення особистого селянського господарства за межами с.Калинівка, Коростенського району, Житомирської області.

Суд зазначає, що отримання земельної ділянки в межах законодавчо визначеного розміру не є порушенням принципу рівності громадян у конституційних правах і свободах, рівності перед законом, встановленого статтею 24 Конституції України, оскільки в даному разі принцип рівності забезпечується правом усіх громадян України на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності. Розмір же земельної ділянки, що надається може визначатись органом місцевого самоврядування.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду висловленою у постанові від 11.09.2019 (справа № 379/656/16-а) щодо застосування ст.121 ЗК України. Ця правова позиція вважається усталеною, адже Суд касаційної інстанції посилається на неї як таку при відмові у відкритті касаційного провадження, зокрема в ухвалі від 03.03.2021 (справа № 340/1434/20).

Аналіз висновку Верховного Суду вказує на те, що Рада вправі на власний розсуд визначатися із площею земельної ділянки, рішення про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою відносно якої нею приймається, із врахуванням максимальних норм встановлених ст. 121 ЗК України.

Однак при цьому, орган місцевого самоврядування не може діяти свавільно та повинен чітко пояснити причини (підстави) прийняття свого рішення та обґрунтувати із урахуванням яких обставин ним у рішенні визначено площу земельної ділянки меншу від тієї про яку просив заявник.

Разом з тим в оскаржуваному рішенні відповідачем не обґрунтовано причини (підстави) надання позивачам земельних ділянок площею 0,3000 га замість 2,0 га.

Відповідно до п. 3. ч. 2 ст.2 КАС України, однією із вимог до рішення суб`єкта владних повноважень є його обґрунтованість, тобто урахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття.

Обґрунтованість рішення суб`єкта владних повноважень полягає в дослідженні усіх обставин, що є істотними у процесі його прийняття, аналізі таких обставин та їх правової оцінки. Усі мотиви якими керується суб`єкт у процесі оцінки та аналізу обставин повинні бути чітко та повно відображені у рішенні. В такий спосіб зацікавленій особі створюються гарантії того, що навіть у випадку якщо рішення прийнято не на її користь, вона зможе оскаржити його, та обґрунтувати свою незгоду із одним чи декількома аргументами які чітко зазначені в рішенні.

Висновок узгоджується із прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Так, у справі Рисовський проти України ЄСПЛ зазначив про особливу важливість принципу належного урядування, який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах Беєлер проти Італії [ВП], заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, Онер`їлдіз проти Туреччини [ВП], заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, Megadat.comS.r.l. проти Молдови, заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і Москаль проти Польщі, заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах Лелас проти Хорватії, заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і Тошкуце та інші проти Румунії, заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах Онер`їлдіз проти Туреччини, п. 128, та Беєлер проти Італії, п. 119).

Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що «принципу належного урядування» як і вимоги закону про належне обґрунтування оскарженого рішення від 12.11.2021 №386 відповідач не дотримався.

Визначивши у Рішенні площу земельної ділянки 0,3000 га відповідач не обґрунтував причини (підстави) надання позивачу земельної ділянки площею 0,3000 га замість 2,0 га, чітко не навів розрахунку визначеної площі земельних ділянок. Вказані недоліки рішення від 07.12.2021 за №746 вказують на його протиправність та наявність підстав для його скасування у частині визначення площі земельної ділянки відносно якої позиву надано дозволи на розроблення документації із землеустрою.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, суд зазначає наступне.

Слід зазначити, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена правова позиція повністю узгоджується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Так, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Відтак, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У даному випадку, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивовано відмови у його наданні, регламентовано частиною шостою статті 118 ЗК України.

Чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст. 118 ЗК України.

Поряд із цим, як вже зазначалося, умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, а тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду викладеною у постанові від 28.10.2020 у справі № 808/2625/17.

З огляду на вказане позовні вимоги щодо зобов"язання відповідача надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки не підлягають задоволенню, оскільки є дискреційними повноваженнями відповідача.

Однак, з метою належного захисту порушеного права, суд вважає за можливе зобов`язати Лугинську селищну раду Коростенського району Житомирської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки орієнтовною площею від 1,00 га 2,00 га для ведення особистого селянського господарства за межами с.Калинівка Коростенського району Житомирської області та прийняти рішення за результатами його розгляду, з урахуванням висновків суду у даній справі.

Покладення такого обов`язку на відповідача не є перебиранням функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов`язковість ефективного механізму захисту порушеного права.

Частинами 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, враховуючи досліджені матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково.

Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати стягуються на користь позивача з бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 6-9, 32, 77, 90, 139, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Житомирський окружний адміністративний суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідн. номер НОМЕР_1 ) до Лугинської селищної ради Коростенського району Житомирської області (вул.М.Грушевського, 2 А, Лугини, Житомирська область,11301, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення 13-ої сесії VIII скликання Лугинської селищної ради Коростенського району Житомирської області від 07.12.2021 №746 в частині надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,3000 га для ведення особистого селянського господарства за межами с.Калинівка Коростенського району Житомирської області.

Зобов`язати Лугинську селищну раду Коростенського району Житомирської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки орієнтовною площею від 1,00 га 2,00 га для ведення особистого селянського господарства за межами с.Калинівка Коростенського району Житомирської області та прийняти рішення за результатами його розгляду, з урахуванням висновків суду у даній справі.

У задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Лугинської селищної ради Коростенського району Житомирської області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі розміром 992 (дев"ятсот дев"яносто дві) грн 40 (сорок) коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено в повному обсязі 29 липня 2022 року.

Суддя А.В. Горовенко