Справа № 120/1387/22-а
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

28 липня 2022 р. Справа № 120/1387/22-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віятик Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 25.12.2021 отримав від державного виконавця Третього відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) копію вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-303220-50 від 08.10.2021 ГУ ДПС у Вінницькій області, на підставі якої відносно позивача відкрито виконавче провадження №67771046 від 06.12.2021. Відповідно до податкової вимоги №Ф-303220-50 від 08.10.202, відповідач вимагає сплатити борг (недоїмку) зі сплати єдиного внеску в розмірі 37788,75 грн. Відповідач вимагає сплатити борг, посилаючись на ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» на підставі даних інформаційної системи податкових органів. 05.01.2022 позивач звернувся до відповідача із заявою про надання відомостей щодо періоду нарахування боргу (недоїмки) по сплаті ЄСВ згідно №Ф-303220-50 від 08.10.2021. Як зазначає позивач, відповіді йому надано не було.

Також ОСОБА_1 вказує, що він дійсно з 06.04.2011 був зареєстрований фізичною особою-підприємцем, однак починаючи з 07.08.2012 підприємницьку діяльність не здійснював, а перебував у трудових відносинах на різних підприємствах. Відповідно ЄСВ за період з 07.08.2012 та з 01.01.2020 по 31.12.2021 за позивача сплачено роботодавцем в розмірі: 60724,02 грн. за 2020 рік та 160806,14 грн. за 2021 рік, що разом становить 221530,16 грн.

Позивач ОСОБА_1 вважає, що відповідач під час прийняття рішення щодо пред`явлення позивачу вимоги зі сплати єдиного соціального внеску, зобов`язаний був встановити всі обставини щодо сплати позивачем відповідного збору.

Ухвалою суду від 07.02.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні).

01.04.2022 від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Відзив обґрунтовує тим, що згідно даних ІКП 71040000 станом на 30.09.2021 по фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 нараховано єдиний внесок на загальну суму 37788,74 грн., вказана недоїмка позивачем не сплачена. Крім того, положення Інструкції №449 та аналіз ч. 4 ст. 25 Закону №2464 дозволяють зробити висновок, що наявність заборгованості зі сплати єдиного внеску та фінансових санкцій є самостійною підставою для направлення платникові вимоги про сплату боргу (недоїмки) без проведення додаткових перевірок. Також, формою, встановленою у додатку 7, не передбачено надсилання розрахунку платнику.

У разі задоволення позовної заяви ОСОБА_1 , відповідач просить суд зменшити розмір компенсації витрат на професійну правничу допомогу до 2000,00 грн.

Відповідач Головне управління ДПС у Вінницькій області також просив суд продовжити процесуальний строк для подання відзиву, вважати поважними причини пропуску строку та поновити його, оскільки у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України, з метою збереження життя та здоров`я працівників Державної податкової служби України та її територіальних органів наказом ДПС України від 24.02.2022 №243-0 «Про встановлення простою працівникам податкової служби та її територіальних органів» встановлено простій у роботі Державної податкової служби України та її територіальних органів.

Щодо клопотання відповідача про продовження процесуального строку для подання відзиву, суд зазначає.

Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з 24.02.2022 по всій території України запроваджено воєнний стан. Законом України від 14.03.2022 №7168 затверджено Указ Президента України «Про продовження дії воєнного стану в Україні» від 14.03.2022 №133/2022, який передбачає продовження строку дії воєнного стану з 26.03.2022 строком на 30 діб.

24.02.2022 РСУ прийняла рішення «Щодо вжиття невідкладних заходів для забезпечення сталого функціонування судової влади в Україні в умовах припинення повноважень ВРП та воєнного стану у зв`язку зі збройною агресією з боку РФ». Згідно з цим рішенням РСУ ухвалила, зокрема, що процесуальні строки по можливості продовжуються щонайменше до закінчення воєнного стану.

Також, відповідно до Наказу Державної податкової служби України від 24 лютого 2022 року № 243-о «Про встановлення простою у роботі Державної податкової служби України та її територіальних органах», встановлено простій у роботі Державної податкової служби України та її територіальних органах.

Тому, враховуючи вищевказане та те, що згідно даних з інформаційної системи «Діловодство спеціалізованого суду» вбачається, що ухвалу про відкриття провадження із зазначений строком для подання відзиву, відповідач отримав 19.02.2022, суд вважає, що слід вважати поважними причини пропуску строку для подання відзиву та поновити його.

Ухвалою суду від 23.06.2022 у Головного управління Пенсійного фонду у Вінницькій області було витребувано індивідуальні відомості з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про сплату єдиного страхового внеску ОСОБА_1 .

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

З інформаційної інтегрованої картки платника податків (внесків) за кодом класифікації доходів бюджету 71040000 (єдиний внесок для фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування) вбачається, що позивачу загальним підсумком обліковано заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 37788,74 грн. за період з 31.01.2018 (враховуючи сальдо на початок року) по 28.02.2021.

Згідно вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-303220-50 від 08.10.2021, ГУ ДПС у Вінницькій області повідомило ОСОБА_1 , що станом на 30.09.2021 заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 37788,74 грн., та вимагає сплатити вказану суму.

Державним виконавцем Третього відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №67771046 на підставі Вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-303220-50, виданої Головним управлінням Державної податкової служби у Вінницькій області про стягнення боргу у розмірі 37788,74 грн. з ОСОБА_1 .

У заяві від 05.01.2022 ОСОБА_1 просив начальника ГУ ДПС у Вінницькій області надати копію вимоги про сплату боргу (недоїмки) по єдиному соціальному внеску від 08 жовтня 2021 року №303220-50 і копію рекомендованого повідомлення-вручення.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять відповіді ГУ ДПС у Вінницькій області на вказану вище заяву та підтвердження надсилання вимоги про сплату боргу від 08.10.2021 позивачеві, також вказані матеріали не були надані суду при направленні відповідачем відзиву на позовну заяву.

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 . Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Форми ОК-5, за звітний 2018 рік Товариство з обмеженою відповідальністю «Агробудівельний альянс «Астра» як податковий агент сплатило єдиний страховий внесок у розмірі 220471,44 грн., за 2019 рік 302007,98 грн., за 2020 рік 284355,03 грн., за 2021 рік 730936,99 грн.

Отже, з наданих Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 вбачається, що за період 2018-2021 роки, за який Головне управління ДПС у Вінницькій області нарахувало борг зі сплати єдиного внеску, вказаний податок сплачений страхувальником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Агробудівельний альянс «Астра» у щомісячному розмірі не менше за розмір мінімального страхового внеску.

Також для підтвердження обставин, зазначених у позовній заяві позивачем надано наступні матеріали.

Відповідно до Трудового договору №1-59-ТД від 13.12.2016 укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агробудівельний альянс «Астра» та ОСОБА_1 , останній зобов`язався виконувати трудові обов`язки менеджера зі збуту.

Працевлаштування ОСОБА_1 на посаді менеджера зі збуту департаменту з продажу сільськогосподарської техніки з 13.12.2016 підтверджується також відомостями з Трудової книжки серії НОМЕР_1 .

Згідно Довідки про утримання ЄСВ із заробітної плати №01/659 від 20.01.2022, Товариство з обмеженою відповідальністю «Агробудівельний альянс «Астра» за період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2021 року сплатило єдиний страховий внесок за ОСОБА_1 (менеджера зі збуту першої категорії) на загальну суму 221530,16 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, врегульовані Законом України від 8 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом статті 2 Закону № 2464-VI, його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 передбачено, що з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (висновок узгоджується із постановою Верховного Суду від 04.12.2019 по справі № 440/2149/19 (провадження № К/9901/28514/19).

Відтак, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично діяльності не здійснюють, не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Однак, у постанові від 04.12.2019 року по справі №440/2149/19 (провадження № К/9901/28514/19) Верховним Судом сформульовано правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа - підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Інше тлумачення норм Закону від 08.07.2010 № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, на думку суду касаційної інстанції, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За встановленими судом обставинами, позивач з 13.12.2016 є найманим працівником у ТОВ «Агробудівельний альянс «Астра». Так, за період з 01.01.2018 по 31.12.2021 за позивача страхові внески сплачував роботодавець, у розмірах, не менше за розмір мінімального страхового внеску на місяць за відповідний рік.

Доказів отримання позивачем у період, визначений у інформаційній інтегрованій картці платника податків (внесків) ОСОБА_1 , від провадження господарської діяльності судом не встановлено та відповідачем не надано, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 86 КАС України, обставини відсутності у позивача протягом 2018-2022 років доходу від власної господарської діяльності, окремо від доходів, отриманих під трудової діяльності за трудовими договорами на різних підприємствах, не підлягають доказуванню.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI, позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога (2021 рік), нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Крім цього, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась щодо застосування правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи "Серков проти України" (заява № 39766/05), "Щокін проти України" (заяви N 23759/03 та N 37943/06), які відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч. 2 ст. 2 КАС України).

Частинами першою та другою статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

В силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відтак, перевіривши обґрунтованість ключових доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтримку правомірності своєї позиції, суд приходить до переконання, що позивачу без законних підстав здійснено нарахування єдиного соціального внеску як фізичній особі-підприємцю, а вимога № Ф-303220-50 від 08.10.2021 є протиправною та підлягає скасуванню.

Щодо розподілу судових витрат, слід вказати наступне.

Статтею 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Оскільки судом задоволено адміністративний позов повністю, тому сплачена позивачем сума судового збору в розмірі 992,40 грн. підлягає відшкодуванню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача Головного управління ДПС у Вінницькій області.

Згідно з частини 1 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 статті 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 КАС України).

Приписами частини 4-6 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи, який поніс витрати на професійну правничу допомогу, вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано Свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю серії ВН №000666, видане Шевченку В.В., Ордер на надання правничої (правової) допомоги від 31.01.2022, договір про надання правової допомоги від 31.01.2022, укладений між адвокатом Шевченком В.В. та Шаївським С.В., акт приймання-передачі наданих послуг до договором про надання послуг №б/н він 31.01.2022 та квитанцію до прибуткового касового ордера №2/22 від 31.01.2022, згідно якої позивачем сплачено 7000,00 грн. за надання правової допомоги. Однак у договорі про надання правничої допомоги від 31.01.2022 сторонами не визначена вартість наданих адвокатом послуг.

Разом з тим, відповідачем подано клопотання про зменшення судових витрат на правничу допомогу. В обґрунтування вказав, що заявлена на відшкодування сума необґрунтована та завищена, є неспівмірною зі складністю справи.

Дослідивши зміст наданих доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу, суд доходить висновку, що такі витрати дійсно були пов`язані саме із розглядом цієї справи та підтверджені документально.

В той же час, суд вважає, що розмір понесених витрат на правничу допомогу не є співмірним із складністю справи та предмету спору і погоджується з позицією відповідача.

З огляду на правову позицію Верховного Суду наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 по справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

В даному випадку, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру.

В той же час, приймаючи до уваги обставини цієї справи, враховуючи значення справи для позивача, обсяг наданих адвокатом послуг, їх складність та час, необхідний для їх надання, а також беручи до уваги заперечення відповідача щодо заявленої суми витрат, суд приходить до висновку про необхідність зменшення суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката з 7000,00 грн. до 3500,00 грн., що відповідатиме вимогам розумності та співмірності.

Таким чином, враховуючи те, що адміністративний позов задоволено, на користь позивача необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3500,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-303220-50 від 08.10.2021 Головного управління Державної податкової служби у Вінницькій області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3500,00 (три тисячі п`ятсот) грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач: Головне управління Державної податкової служби у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21036, код ЄДРПОУ 44069150)

Повний текст рішення складено 28.07.2022

Суддя Віятик Наталія Володимирівна