Справа № 640/16975/20
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2022-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Костюк Л.О., Степанюка А.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2021 року по справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» до Долинської міської ради Івано-Франківської області про визнання протиправною відмову у наданні згоди на розробку технічної документації із землеустрою та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Укрнафта» (далі по тексту - позивач, ПАТ «Укрнафта») звернулося до суду з адміністративним позовом до Долинської міської ради Івано-Франківської області (далі по тексту - відповідач, Долинська міська рада) в якому просило:

- протиправною відмову Долинської міської ради у наданні згоди на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 47,0733 га кадастровий номер №:01:030:0013;

- зобов`язати Долинську міську раду прийняти на пленарному засіданні рішення, яким надати ПАТ «Укрнафта» згоду на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 47,0733 га кадастровий номер №:01:030:0013 за цільовим призначенням - 11.01 для розміщення та експлуатації основних, підсобних та допоміжних будівель та споруд підприємствами, що пов`язані з користуванням надрами, для подальшого одержання у користування земельної ділянки орієнтовною площею 19,1995 га за цільовим призначенням - 11.01 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємствами, що пов`язані з користуванням надрами.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2021 року у задоволенні значеного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити адміністративний позову повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 309 КАС України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.

Пунктом 1 статті 6 ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини та основних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.

Згідно п. 26 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень ухвалення рішення в розумні строки відповідно до статті 6 Конвенції також можна вважати важливим елементом його якості. Проте можливе виникнення суперечностей між швидкістю проведення процесу та іншими чинниками, пов`язаними з якістю, такими як право на справедливий розгляд справи, яке також гарантується статтею 6 Конвенції. Оскільки важливо забезпечувати соціальну гармонію та юридичну визначеність, то попри очевидну необхідність враховувати часовий елемент слід також зважати й на інші чинники.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про продовження строку розгляду апеляційної скарги ПАТ «Укрнафта» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2021 року на розумний строк.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати, виходячи з наступного.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 14 липня 2005 року між Долинською міською радою (орендодавцем) та ПАТ «Укрнафта» (орендарем) укладено договір оренди земельної ділянки №3-3, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку, площею 47,0733, згідно рішення Долинської міської ради від 14 грудня 2004 року №851-22/2004, промислового призначення для обслуговування свердловин №803, №715, №524, №260, №612, №113, №327, №309, №916, №812, №112, №905, №327, №283, №317, №307, №118, №911, №753, №278, №644, №206, №705, №237, №308, №104, які знаходяться в м. Долина, строком на 10 років.

Згідно додаткової угоди від 15 липня 2015 року строк дії даного договору продовжено на 2 роки.

28 листопада 2019 року ПАТ «Укрнафта» звернулось до Долинської міської ради з клопотанням про надання згоди на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 47, 0733 га, кадастровий номер :01:030:0013 з цільовим призначенням - 11.01 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємствами, що пов`язані з користуванням надрами, для подальшого одержання у користування земельної ділянки орієнтовною площею 19,1995 га з цільовим призначенням - 11.01 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємствами, що пов`язані з користуванням надрами.

27 грудня 2019 року листом №178018 Долинська міська рада повідомила позивача про те, що питання про надання згоди на поділ земельних ділянок, зокрема площею 47,0733 га, для обслуговування свердловин, внесені на розгляд 11 сесії міської ради, що відбулась 24 грудня 2019 року. Однак, при голосуванні вони не отримали необхідної кількості голосів для прийняття рішення про задоволення клопотання.

Рішенням від 06 квітня 2020 року у справі №300/179/20 Івано-Франківський окружний адміністративний суд адміністративний позов ПАТ «Укрнафта» задовольнив; визнав протиправною бездіяльність Долинської міської ради Івано-Франківської області щодо неприйняття рішення за наслідками розгляду клопотання публічного акціонерного товариства «Укрнафта» № 01/01/11/07/01/01-01/02-1091 від 28 листопада 2019 року про надання згоди на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 47,0733 га кадастровий номер :01:030:0013. Зобов`язав Долинську міську раду Івано-Франківської області прийняти на пленарному засіданні рішення щодо клопотання публічного акціонерного товариства «Укрнафта» №01/01/11/07/01/01-01/02-1091 від 28 листопада 2019 року про надання чи відмову у наданні згоди на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 47,0733 га кадастровий номер :01:030:0013.

Постановою від 16 червня 2020 року Восьмий апеляційний адміністративний суд скасував рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року у справі №300/179/20 та прийняв постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ПАТ «Укрнафта» до Долинської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій відмовив.

Приймаючи вказане рішення, суд апеляційної інстанції зазначив, що проект рішення, який не отримав необхідної кількості голосів на свою підтримку, вважається відхиленим та не викладається у формі окремого документу про відмову в задоволенні відповідної вимоги, заяви чи клопотання, а такий результат фіксується у протоколі пленарного засідання Ради.

Тобто, Долинська міська рада Івано-Франківської області 24.12.2019 року на засіданні 11- ї сесії 7-го скликання розглянула питання про надання згоди на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 47,0733 га кадастровий номер :01:030:0013, де за результатами голосування проект рішення не набрав необхідної кількості голосів на його підтримку.

Внаслідок цього проект рішення був відхилений, а в протоколі від 24.12.2019 року зафіксовано, що вищевказане питання розглянуто, однак позитивного рішення не прийнято. Іншими словами відмовлено в задоволенні заяви про надання згоди на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 47,0733 га кадастровий номер :01:030:0013.

Вважаючи протиправною відмову Долинської міської ради Івано-Франківської області від 24.12.2019 року прийняту на засіданні 11- ї сесії 7-го, позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що у разі протиправної відмови відповідного органа у наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок комунальної форми власності, особа має право замовити розроблення такої технічної документації без надання такого дозволу, про що письмово повідомити відповідний орган місцевого самоврядування.

Відповідно, суд першої інстанції дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не призводить до його відновлення, а тому підстави для задоволення позову відсутні. При цьому, вимога позивача зобов`язального характеру також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від попередньої.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Долинська міська рада Івано-Франківської області, відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку площею 47,0733 га. кадастровий номер Ns :01:030:0013 (додаток № 10 до позовної заяви), є власником сформованої земельної ділянки площею 47,0733 га. кадастровий номер № :01:030:0013, на якій у користуванні ПАТ «Укрнафта» знаходяться свердловини.

Оскільки земельна ділянка кадастровий номер № :01:030:0013 сформована як об`єкт цивільного права площею 47,0733 га., а свердловини ПАТ «Укрнафта» та території для їх обслуговування займають значну меншу площу (орієтовно 19,1995 га), ПАТ «Укрнафта» реалізовуючи право на отримання в користування необхідної площі земельної ділянки, ініціювало визначену законом процедуру поділу земельної ділянки кадастровий номер №:01:030:001.

Так, позивач звернувся до відповідача з клопотанням № 01/01/11/07/01/01-01/02-1091 від 28.11.2019 року за отриманням згоди на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу даної земельної ділянки.

Листом № 178018 від 26.12.2019 року Долинська міська рада проінформувала позивача, що питання про надання згоди на поділ земельної ділянки зокрема площею 47,0733 га. було винесено на розгляд 11 сесії міської ради 24 грудня 2019 р., однак при голосуванні воно не отримало необхідної кількості голосів для прийняття рішення по задоволенню клопотання.

Позивач оскаржив вказану бездіяльність Долинської міської рад до суду.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2020 року по справі №300/179/20,суд прийшов до переконання, що такі дії / бездіяльність Долинської міської ради є саме відмовою у задоволенні заяви ПАТ «Укрнафта» про надання згоди на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 47,0733 га кадастровий номер :01:030:0013.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтею 12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до частин 1-4 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

На підставі частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Пунктом 34 частини першої статті 26 цього Закону передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до частин першої, другої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, розгляд відповідачем питань у сфері земельних правовідносин має вирішуватися на його пленарних засіданнях.

Згідно з частиною першою статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Частиною дев`ятою статті 79-1 Земельного кодексу України закріплено, що земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Згідно положень частини першої цієї правової норми формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Одним із способів формування земельної ділянки, закріплених у частині другій статті 79-1 Земельного кодексу України, є поділ чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок.

Частиною шостою статті 79-1 Земельного кодексу України закріплено, що формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Правові та організаційні основи діяльності у сфері землеустрою, відносин, які виникають між органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами із забезпечення сталого розвитку землекористування визначає та регулює Закон України «Про землеустрій».

Згідно визначення, закріпленого у абзаці 14 частини першої статті 1 цього Закону, технічна документація із землеустрою - сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування.

У статті 25 Закону України «Про землеустрій» зазначено, що документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації.

Види такої документації наведені у частині другій цієї правової норми і такими, зокрема, є проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

У частині восьмій статті 118 ЗК України передбачено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Частинами десятою і одинадцятою статті 118 ЗК України встановлено, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Відповідно до статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно з пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі також - Закон №280/97-ВР, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин здійснюється виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Відповідно до частин першої та другої статті 59 Закону №280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Системний аналіз частини першої статті 122 ЗК України та пункту 34 частини першої статті 26 та статті 59 Закону № 280/97-ВР дає змогу дійти висновку, що рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та про надання її у власність належить до повноважень органу місцевого самоврядування шляхом прийняття відповідних рішень на пленарному засіданні.

Правовими положеннями ч. 3 ст. 123 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Тобто порядок, встановлений статтею 123 Земельного кодексу України щодо відведення земельної ділянки у користування зобов`язує уповноважений орган у разі відмови у наданні зацікавленій особі дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування викласти таку відмову окремим рішенням, навівши мотиви його прийняття, наведені в частині третій вказаної статті. При цьому, повноваження органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування не є дискреційними.

З огляду на викладене, чинним законодавством встановлено, що розгляд клопотання заінтересованої особи у вирішенні зазначеного питання повинно прийматись у формі рішення, що є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05 травня 2020 у справі № 826/8858/16 та від 18 червня 2020 у справі №826/8108/16.

Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закон №280/97-ВР, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Згідно з пунктом 21 частини 1 статті 43 Закону №280/97-ВР, виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються питання щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Частинами 1-2 статті 59 Закону №280/97-ВР передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується самим відповідачем, за результатом вказаного слухання 24.12.2019 рішення Долинською міською радою прийнято не було.

Зазначене підтверджується результатами протоколу від 24.12.2019 року, в якому значиться, що на засіданні 11- ї сесії 7-го скликання розглянула питання про надання згоди на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 47,0733 га кадастровий номер :01:030:0013, за результатами голосування проект рішення не набрав необхідної кількості голосів на його підтримку.

Внаслідок цього проект рішення був відхилений, а в протоколі від 24.12.2019 року зафіксовано, що вищевказане питання розглянуто, однак позитивного рішення не прийнято.

Тобто, рішення органу місцевого самоврядування, про надання ПАТ «Укрнафта» або відмову в наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 47,0733 га кадастровий номер №:01:030:0013 Долинською міською радою прийнято не було.

Між тим, судом першої інстанції надано оцінку діям відповідача та помилково зазначено, що Долинською міською радою відмовлено ПАТ «Укрнафта» у наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 47,0733 га кадастровий номер №:01:030:0013.

З огляду на встановлені обставини справи та доводи апелянта, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку про наявність усіх необхідних, передбачених законодавством України підстав для належного захисту прав та законних інтересів позивача зобов`язати Долинську міську раду прийняти на пленарному засіданні рішення, яким розглянути питання щодо надання або ненадання ПАТ «Укрнафта» згоди на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 47,0733 га кадастровий номер №:01:030:0013 за цільовим призначенням - 11.01 для розміщення та експлуатації основних, підсобних та допоміжних будівель та споруд підприємствами, що пов`язані з користуванням надрами, для подальшого одержання у користування земельної ділянки орієнтовною площею 19,1995 га за цільовим призначенням - 11.01 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємствами, що пов`язані з користуванням надрами.

Разом з тим, колегія суддів апеляційної інстанції наголошує, позовні вимоги в частині зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати згоду на розробку вищевказаного землеустрою, відповідно до заяви позивача, не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 листопада 2019 у справі № 509/1350/17 оцінюючи ефективність обраного судом способу захисту (зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву) зазначила, що: «…..суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. При цьому застосування такого способу захисту вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою. Разом з тим наведених обставин судами не встановлено. Оцінка правомірності відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою стосувалася лише тих мотивів, які наведені відповідачем у оскаржуваному рішенні. Однак суди не досліджували у повній мірі, чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усіх інших умов для отримання ним такого дозволу. Отже, як зазначила Велика Палата Верховного Суду, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде зобов`язання відповідача повторно розглянути відповідну заяву позивача про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою (п. 36- 39).

Тобто, застосування такого способу захисту прав та інтересів позивача як зобов`язання уповноваженого органу прийняти конкретне рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, є правильним, коли уповноважений орган розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким відмовив в його задоволенні та при цьому судом встановлено, що зацікавленою стороною дотримано усіх необхідних вимог законодавства для отримання позитивного рішення з визначеного питання.

В такому разі, суд під час перевірки підстав прийняття рішення, перевіряє конкретні підстави відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. У разі визнання незаконності підстав, що стали причиною прийняття рішення про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, доцільним способом захисту є власне зобов`язання уповноваженого суб`єкта прийняти конкретне рішення, а не зобов`язання повторно розглянути клопотання. Оскільки клопотання вже було розглянуто, рішення прийнято, тому повторний розгляд клопотання не захистить прав заявника.»

У свою чергу, судом першої інстанції взагалі не досліджувались підстави відмови відповідача у наданні дозволу позивачу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки такого рішення як відмова у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки ПАТ «Укрнафта» взагалі не приймалося Долинською міською радою.

Також, відповідачем не надавалось жодна правова оцінка на предмет дотримання органом місцевого самоврядування положень ЗК України, відповідно, задоволення позовних вимог позивача заявленим засобом захисту в частині зобов`язання надати дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки ПАТ «Укрнафта», відповідно до заяви, є передчасним, а тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що в даному випадку належним та ефективним способом захисту прав ПАТ «Укрнафта» є зобов`язати Долинської міської ради повторно розглянути клопотання ПАТ «Укрнафта» № 01/01/11/07/01/01-01/02-1091 від 28 листопада 2019 року про надання згоди на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 47,0733 га кадастровий номер :01:030:0013, та прийняти відповідне рішення за наслідками розгляду, з урахуванням висновків викладених в даній постанові.

Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.06.2021 року по справі №545/1663/17.

Правовими положеннями ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Верховний Суд України у своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Таким чином, суд доходить висновку, що апеляційна скарга є частково обґрунтованою, з урахуванням висновків викладених у цій постанові суду апеляційної інстанції.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.01.2006 року №3477-IV визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 року №127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 року №127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010 року).

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає суду підстави для висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення скасуванню, відповідно доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним рішення суду першої інстанції скасувати, апеляційну скаргу задовольнити частково та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги частково, з урахуванням висновків викладених в цій постанові.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Керуючись ст.ст. 242, 257, 260, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2021 року - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» до Долинської міської ради Івано-Франківської області про визнання протиправною відмову у наданні згоди на розробку технічної документації із землеустрою та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Зобов`язати Долинську міську раду Івано-Франківської області повторно розглянути клопотання Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» № 01/01/11/07/01/01-01/02-1091 від 28 листопада 2019 року про надання згоди на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 47,0733 га кадастровий номер :01:030:0013, та прийняти відповідне рішення за наслідками розгляду, з урахуванням висновків викладених в даній постанові.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Л.О. Костюк

А.Г. Степанюк

Повний текст виготовлено 27.07.2022 року