Справа № 761/21436/20
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2022-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Глущенко Я.Б. та Собківа Я.М.,

при секретарі - Ткаченко В.В.,

за участю:

позивача: - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції м. Києва ДПП Національної поліції України, Головного державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лисенко Оксани Вікторівни про скасування постанови, скасування (закриття) виконавчого провадження та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2020 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції м. Києва ДПП Національної поліції України, Головного державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лисенко Оксани Вікторівни про скасування постанови, скасування (закриття) виконавчого провадження та стягнення моральної шкоди, в якому просив:

- скасувати постанову інспектора УПП №330710 від 16.02.2020 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності;

- скасувати (закрити) виконавче провадження №62015198 від 08.05.2020 року;

- стягнути з відповідачів на користь позивача моральну шкоду у сумі 10 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд в порядку підготовки справи до розгляду витребувати від Управління патрульної поліції м. Києва ДПП НП України усі матеріали адміністративної справи № 761/21436/20 (оригінал постанови ГБ №330710) для проведення почеркознавчої експертизи, скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2021 року та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Колегія суддів дослідивши клопотання апелянта про призначення почеркознавчої експертизи вважає за необхідним відмовити у його задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 102 КАС України, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності.

Відповідно ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Втім, колегія суддів зазначає, що проведення експертизи займає чималий проміжок часу, а той час як розгляд даної категорії справи, передбачено статтями 286 та 287 КАС України та обмежуються скороченими строками розгляду справи, а саме - суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку апеляційного оскарження з повідомленням учасників справи.

Крім того, дане клопотання заявлялось позивачем до суду першої інстанції та в задоволенні якого, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2021 року - відмовлено.

Відзив від Управління патрульної поліції м. Києва ДПП Національної поліції України, Головного державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лисенко Оксани Вікторівни до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, матеріалами справи підтверджується, що постанова ГБ № 330710 від 16.02.2020 року винесена уповноваженою особою, яка мала право розглядати справу про адміністративне правопорушення з дотриманням правил чинного законодавства, тому немає підстав для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, оскільки доказів, які мали спростувати факт наявності адміністративного правопорушення та обставин, що виключають адміністративну відповідальність, позивачем в межах розгляду даної справи надано не було, а матеріали справи не містять жодних доказів цього факту. Також позивачем в позовній заяві взагалі не наведено обґрунтувань щодо неправомірних дій Головного державного виконавця Шевченківського РВДВС у м. Києві Лисенко О.В. з приводу примусового виконання ним постанови №330710 від 16.02.2020 року, стороною позивача також не надано доказів свого звернення до вказаного суб`єкта оскарження з вимогою зупинити примусове стягнення, або оскарження будь-яких виконавчих дій, враховуючи, що постановою від 19.10.2020 року виконавче провадження з примусового виконання постанови №330710 від 16.02.2020 року про стягнення штрафу в розмірі 170 грн. - закінчено, штраф, виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій стягнуті повністю, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, 16.02.2020 року Інспектором Управління патрульної поліції у місті Київ Департаменту патрульної поліції 6 роти 1 батальйону, 1 полку старшим лейтенантом поліції Дивничем Олександром Володимировичем винесено постанову Серії ГБ №330710 по справі про адміністративне правопорушення, відносно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 1 ст. 178 КУпАП, згідно з якою останнього притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 85,00 грн. (а.с. 122).

При цьому, як зазначено у вказаній постанові, що 16.02.2020 року о 19 год. 10 хв. в м. Києві, проспект Перемоги, 33 на зупинці громадського транспорту громадянин ОСОБА_1 перебував у п`яному виді (запах алкоголю з порожнини рота, нестійка хода, поведінка, яка не відповідає обстановці), чим порушив громадський спокій та людську гідність, чим вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 178 КУпАП.

Натомість позивачем у позовній заяві та в апеляційній скарзі зазначено, що інспектор патрульної поліції 16.02.2020 року приблизно о 19 год. прибув за його викликом на місце вірогідної шахрайської дії стосовно вкидання гаманця. На його прохання скласти протокол про передачу гаманця ймовірному власнику чи шахраю відмовив, на прохання позивача показати посвідчення, відповів нечемно і звинуватив його у тому, що ОСОБА_1 перебував у стані алкогольного сп`яніння. Після того, як позивач показав своє пенсійне посвідчення інспектор вирвав його з рук, сів у авто і склав протокол не стосовно його виклику, а на свій розсуд, після чого запропонував поставити підпис, не давши ознайомитись з протоколом, сів у авто та покинув місце виклику. На його наступне звернення за телефоном 102 стосовно неправомірних дій інспектора поліція не відреагувала. Наступного дня він звернувся з заявою до Шевченківського управління поліції у м. Києва, яка була направлена Начальнику Управління патрульної поліції м. Києва Ю. Зозулі, проте на позивача була винесена постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Позивач, вважаючи винесену постанову про адміністративне правопорушення та відкрите на її підставі виконавче провадження № 62015198 протиправними, звернувся із вказаним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

02.07.2015 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про Національну поліцію», який набрав чинності 07.11.2015 року.

Відповідно до ст. ст. 1 та 13 Закону України «Про Національну поліцію» поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Систему поліції складають центральний орган управління поліцією та територіальні органи поліції. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Статтею 213 КУпАП передбачено, що справи про адміністративні правопорушення розглядаються:

1) адміністративними комісіями при виконавчих комітетах сільських, селищних, міських рад;

2) виконавчими комітетами (а в населених пунктах, де не створено виконавчих комітетів, - виконавчими органами, що виконують їх повноваження) сільських, селищних, міських рад та їх посадовими особами, уповноваженими на те цим Кодексом;

4) районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами (суддями), а у випадках, передбачених цим Кодексом, місцевими адміністративними та господарськими судами, апеляційними судами, вищими спеціалізованими судами, Верховним Судом;

5) органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.

Частинами 1 та 2 ст. 217 КУпАП передбачено, що посадові особи, уповноважені розглядати справи про адміністративні правопорушення, можуть накладати адміністративні стягнення, передбачені цим Кодексом, у межах наданих їм повноважень і лише під час виконання службових обов`язків.

Перелік посадових осіб, які від імені органів, згаданих у пунктах 2, 5 статті 213 цього Кодексу, розглядають справи про адміністративні правопорушення, встановлюється законами України.

Статтею 222 КУпАП передбачено, що органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил випуску у плавання малих, спортивних суден і водних мотоциклів, правил судноплавства на морських і внутрішніх водних шляхах, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 89, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина четверта статті 116-2, стаття 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п`ята, шоста, восьма, десята і одинадцята статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 122, частина перша статті 123, статті 124-1, 125, частини перша, друга і четверта статті 126, частини перша, друга і третя статті 127, статті 128-129, частина перша статті 132-1, частини перша і п`ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев`ята, десята і одинадцята статті 133-1, стаття 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, частини шоста, сьома і восьма статті 152-1, статті 161, 164-4, стаття 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статті 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 192, 194, 195).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, ч. 1, 2 ст. 258 КУпАП надає право Національній поліції не складати протокол про вчинення адміністративних правопорушень, відповідно на ці правовідносини поширюється положення частини четвертої статті 258 КУпАП, коли протоколи не складаються і в інших випадках, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинення правопорушення.

Таким чином, під час оформлення матеріалів про адміністративні порушення за вчинення правопорушення у сфері порушення громадського порядку передбаченого ч. 1 ст. 178 КУпАП, у працівників Національної поліції був відсутній обов`язок складати протокол про адміністративне правопорушення.

Отже в межах спірних правовідносин відсутнє порушення порядку складання й розгляду справи про адміністративне правопорушення, що в свою чергу спростовує доводи позовної заяви та апеляційної скарги.

Щодо суті встановленого адміністративного правопорушення, варто зазначити, що статтею 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно ч. 1 ст. 178 КУпАП розпивання пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв на вулицях, у закритих спортивних спорудах, у скверах, парках, у всіх видах громадського транспорту (включаючи транспорт міжнародного сполучення) та в інших заборонених законом місцях, крім підприємств торгівлі і громадського харчування, в яких продаж пива, алкогольних, слабоалкогольних напоїв на розлив дозволена відповідним органом місцевого самоврядування, або поява в громадських місцях у п`яному вигляді, що ображає людську гідність і громадську мораль, тягне за собою попередження або накладення штрафу від одного до п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З об`єктивної сторони діяння даного складу адміністративного правопорушення, яке виражається в появі в громадських місцях у нетверезому стані, що ображає людську гідність і громадську мораль перш за все пов`язується з: 1) поведінкою особи у стані сп`яніння, якою явно порушує загальновизнані норми (непристойні висловлювання або жести, грубі вигуки, нав`язливе ставлення до громадян тощо); 2) коли порушник має непристойний зовнішній вигляд, що викликає відразу (брудний, мокрий, розстебнутий одяг тощо); 3) через сп`яніння особа повністю чи значною мірою втратила орієнтування (безцільно стоїть чи безцільно пересувається з місця на місце, в неї порушена координація рухів, звідси - нестійкість, хитка хода); 4) п`яний повністю безпорадний (у непритомному стані). До того ж не має значення вид ужитого напою, що містив алкогольну складову.

Згідно правової позиції Вищого адміністративного суду України яка викладена в ухвалі від 31.03.2017 року у справі К/800/9791/17, чинні нормативно-правові акти, які визначають порядок виявлення алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння не передбачають обов`язкової вимоги щодо освідування на факт вживання алкогольних напоїв осіб, які вчинили відповідне адміністративне правопорушення на вулиці.

Згідно із статтею 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Колегія суддів наголошує, що постанова у справі про адміністративне правопорушення серії ГБ № 330710 від 16.02.2020 року підписана ОСОБА_1 без зауважень, інших доказів, які б спростовували правомірність винесеної постанови, матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, постанова в справі про адміністративне правопорушення серії ГБ № 330710 від 16.02.2020 р. винесена уповноваженою на те посадовою особою, а також за формою і змістом відповідає вимогам ст.ст. 245, 278, 279, 283 КУпАП, адміністративне стягнення у вигляді штрафу в доход держави у межах розміру, передбаченого санкцією ч.1 ст. 178 КУпАП, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову у даній частині.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 до Головного державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лисенко Оксани Вікторівни, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Порядок та умови виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі не виконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404).

Відповідно до вимог статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону №1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Пунктом 1 частини другої статті 18 Закону №1404-VIII визначено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Отже, правомірними вважаються дії державного виконавця, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом.

Згідно статті 26 Закону №1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 частини першої). У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати (частина третя). Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону (абзаци перший, другий частини п`ятої). За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною) (абзац перший частини шостої).

Отже, у разі надходження до державного виконавця виконавчого документа, який відповідає вимогам, встановленим Законом №1404-VIII до виконавчого документа, державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження та вживати заходи з примусового виконання останнього.

Колегія суддів звертає увагу, що як на час винесення спірних постанов (у рамках виконавчого провадження № 62015198) так і на даний час, у Головного державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лисенко Оксани Вікторівни були відсутні підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження чи повернення виконавчого документа стягувачу в силу приписів Закон України «Про виконавче провадження».

Крім того, позивачем в позовній заяві взагалі не наведено обґрунтувань щодо неправомірних дій Головного державного виконавця Шевченківського РВДВС у м. Києві Лисенко О.В. з приводу примусового виконання ним постанови №330710 від 16.02.2020 року.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, позивачем не надано доказів свого звернення до вказаного суб`єкта оскарження з вимогою зупинити примусове стягнення, або оскарження будь-яких виконавчих дій, враховуючи, що постановою від 19.10.2020 року виконавче провадження з примусового виконання постанови №330710 від 16.02.2020 про стягнення штрафу в розмірі 170 грн. - закінчено, штраф, виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій стягнуті повністю, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

Інші доводи позивача не спростовують висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції та не є підставами для його скасування.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2021 року - без змін.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 272, 286, 310, 316, 321, 322 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: Я.Б.Глущенко

Я.М.Собків

Повний текст рішення складено 27 липня 2022 року.