Справа № 420/27591/21     
Суддя: Кравченко М.М.
Дата ухвалення: 2022-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Кравченка М.М.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправним рішення від 04.01.2022 року та зобов`язання вчинити певні дії, -

СУТЬ СПОРУ:

ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_2, в якій просила (з урахуванням уточнень): визнати протиправним рішення військової частини НОМЕР_2, що викладене у службовому листі від 04.01.2022 № 154/117/1/ЗВГ про відмову у задоволені заяви ОСОБА_1 від 25.12.2021 № 4/12 про переривання щорічної основної відпустки за 2021 рік та надання невикористаної частини щорічної відпустки після закінчення дії причин, які її перервали; зобов`язати військову частину НОМЕР_2 перенести з 25 грудня 2021 року щорічну основну відпустку ОСОБА_1 за 2021 рік після закінчення дії причин, які її перервали відповідно до пункту 2 частини першої та частини четвертої статті 11 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-BP «Про відпустки»; зобов`язати військову частину НОМЕР_2 надати ОСОБА_1 щорічну основну відпустку за 2021 рік після закінчення дії причин, які її перервали відповідно до пункту 2 частини першої та частини четвертої статті 11 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки».

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив наступне. ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2. Позивачка звернулася до Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України про надання з 10 грудня 2021 року основної безперервної частини щорічної основної відпустки за 2021 рік, що доказується рапортом позивачки від 25 листопада 2021 року та відбитком штемпеля адміністративного відділу штабу військової частини НОМЕР_2 від 26 листопада 2021 року про отримання. Відповідно до підпункту 2.2 пункту 2 наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 07 грудня 2021 року № 234 позивачку вважати такою, що вибула у чергову відпустку за 2021 рік з 10 грудня 2021 року по 11 січня 2022 року на підставі рапорту позивачки. Однак, на 07.12.2021, тобто не пізніше ніж за три дні до початку щорічної основної відпустки за 2021 рік, грошове забезпечення за час відпустки та грошова допомога на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення, передбаченої частиною першою статті 10-1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не виплачено, що є порушенням вимог частини першої статті 21 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» та частини першої статті 10-1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Оскільки грошове забезпечення за час щорічної основної відпустки за 2021 рік з 10.12.2021 по 11.01.2022 не виплачено за три дні до її початку, то заявою позивачки від 25.12.2021 № 4/12 було заявлено про переривання щорічної основної відпустки за 2021 рік та надання невикористаної частини щорічної відпустки після закінчення дії причин, які її перервали. Відповіддю відповідача від 04.01.2022 № 154/117/1/3ВГ позивачці відмовлено у задоволені заяви від 25.12.2021 № 4/12 про переривання щорічної основної відпустки за 2021 рік та надання невикористаної частини щорічної відпустки після закінчення дії причин, які її перервали. Позивачка вважає необґрунтованим і протиправним рішення відповідача про відмову позивачці у задоволені її заяви від 25.12.2021 № 4/12 щодо переривання щорічної основної відпустки за 2021 рік та надання невикористаної частини щорічної відпустки після закінчення дії причин, які її перервали, яке викладене у відповіді відповідача від 04.01.2022 № 154/117/1/ЗВГ, оскільки порушено вимоги пункту 2 частини першої статті 11 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-BP «Про відпустки» і пункту 8.10 розділу VІІІ Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 10.04.2009 № 170, як інших умов здійснення права на відпочинок визначених законом як це передбачено статтею 45 Конституції України.

Згідно з ч.1 ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 31.05.2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправним рішення від 04.01.2022 року та зобов`язання вчинити певні дії було прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі.

Відповідно до ч.4 ст.159 КАС України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Згідно з ч.6 ст.162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Станом на час розгляду справи відзиву на позовну заяву від відповідача до суду не надходило.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

ОСОБА_1 проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_2.

26.11.2021 року ОСОБА_1 подала до Військової частини НОМЕР_2 на ім`я Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України рапорт з проханням надати з 10.12.2021 року частину щорічної відпустки.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 07.12.2021 року № 234 (п.2.2) ОСОБА_1 вважати такою, що вибула у чергову відпустку за 2021 рік з 10 грудня 2021 року по 11 січня 2022 року на підставі рапорту.

20.12.2021 року ОСОБА_1 звернулася до Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України із запитом на інформацію, в якому просила повідомити про її грошове забезпечення за листопад-грудень 2021 року та про грошове забезпечення за час щорічної основної відпустки з 10.12.2021 року по 11.01.2022 року.

Листом від 23.12.2021 року Фінансово-економічне управління Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України у відповідь на вказаний запит повідомило ОСОБА_1 , що відповідно до пункту 8 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом МОУ № 260 від 07.06.2018, щомісячні та додаткові види грошового забезпечення військовослужбовцям виплачуються в поточному місяці за минулий, відтак грошове забезпечення за грудень 2021 року буде виплачено у січні 2022 року (за період відпустки у повному обсязі відповідно до останньої займаної посади), а на виконання наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 07.07.2021 року № 126 було виплачено грошову допомогу для оздоровлення за 2021 рік у сумі 26340,13 грн., кошти зараховано на картковий рахунок 21.12.2021 року.

25.12.2021 року ОСОБА_1 звернулася до Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України із заявою про переривання з 25.12.2021 року щорічної основної відпустки за 2021 рік у зв`язку з невиплатою грошового забезпечення за час щорічної основної відпустки та надання невикористаної частини щорічної відпустки після закінчення дії причин, які її перервали.

Листом від 04.01.2022 року № 154/117/1/ЗВГ Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України у відповідь на вказану заяву повідомило ОСОБА_1 , що відсутні підстави для переривання щорічної основної відпустки за 2021 рік та надання невикористаної частини щорічної відпустки після закінчення дії причин, які її перервали.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно положень ст.1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно з ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Закон України «Про відпустки» встановлює державні гарантії права на відпустки працівників, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Іноземці та особи без громадянства, які працюють в Україні, мають право на відпустки нарівні з громадянами України. Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Згідно з ч.1 ст.21 Закону України «Про відпустки» заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку.

Відповідно до ч.1 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яким визначається порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі. Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.

Згідно з п.180 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України військовослужбовці мають право на відпустки. Надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них здійснюється відповідно до порядку, встановленого Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до п.186 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України щорічна основна відпустка надається згідно з графіком відпусток на наступний рік, що до 1 грудня затверджується командиром (начальником), який має право надавати відпустки військовослужбовцям, і доводиться під підпис до відома кожного військовослужбовця. Щорічна основна відпустка надається військовослужбовцю з урахуванням необхідності підтримання постійної бойової готовності та проведення заходів з підготовки військових частин, часу використання відпусток у попередньому році, побажань і сімейних обставин військовослужбовця, висновку (постанови) військово-лікарської комісії.

Згідно з п.188 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України облік відпусток, що надаються військовослужбовцям, та постійний контроль за наданням відпусток згідно із затвердженими графіками відпусток здійснюються штабами військових частин. Накази командирів (начальників) військових частин про надання щорічних основних відпусток видаються не пізніше ніж за два тижні до встановленого графіком відпусток строку на підставі рапорту військовослужбовця, розглянутого його прямим начальником.

Відповідно до п.8.1 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 року № 170 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 року за № 438/16454, щорічні основні та додаткові відпустки військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) надаються командирами (начальниками) за підпорядкованістю.

Згідно з п.8.10 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 року № 170 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 року за № 438/16454, щорічна основна відпустка за бажанням військовослужбовця у разі несвоєчасної виплати грошового забезпечення переноситься до виплати такого забезпечення.

Відповідно до п.8 Розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року № 260 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 року за № 745/32197, грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців. Грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України). Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир). Грошове забезпечення командиру військової частини виплачується за місцем перебування на грошовому забезпеченні на підставі наказу вищого командира за підпорядкованістю.

З урахуванням зазначеного, порядок надання відпусток військовослужбовцям передбачений ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», при цьому ч.8 вказаної статті містить відсилочну норму на положення Закону України «Про відпустки» в частині, що стосується надання військовослужбовцям додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчих відпусток та соціальних відпусток, які надаються відповідно до Закону України «Про відпустки», надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати.

Тобто, порядок надання військовослужбовцям щорічної основної відпустки унормовано спеціальним нормативно-правовим актом - Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а Закон України «Про відпустки» розповсюджується на військовослужбовців лише в частині надання визначених додаткових відпусток.

Таким чином, посилання позивача на положення ст.21 Закону України «Про відпустки» щодо порядку оплати відпустки є необґрунтованими та безпідставними.

При цьому, Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам прямо визначено, що щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення виплачуються в поточному місяці за минулий, а одноразові додаткові види грошового забезпечення виплачуються в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України).

За таких обставин, зазначення відповідачем в листі від 04.01.2022 року № 154/117/1/ЗВГ, що виплата грошового забезпечення за час щорічної відпустки за 2021 рік (розпочато у грудні 2021 року) позивачу має здійснюватися у січні 2022 року, не суперечить вказаним нормативним вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що грошову допомогу для оздоровлення за 2021 рік у сумі 26340,13 грн. відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 07.07.2021 № 126 ОСОБА_1 отримала, кошти було зараховано на картковий рахунок 21.12.2021 року.

Суд зазначає, що підстави та порядок переривання військовослужбовцем щорічної основної відпустки жодним нормативно-правовим актом не передбачено, а лише передбачено, що щорічна основна відпустка за бажанням військовослужбовця у разі несвоєчасної виплати грошового забезпечення переноситься до виплати такого забезпечення.

Також, оскільки грошове забезпечення за грудень 2021 року може виплачуватись у січні 2022 року, а позивач не звертався до відповідача із заявою про перенесення щорічної основної відпустки у зв`язку з несвоєчасною виплатою грошового забезпечення, тому у відповідача були відсутні підстави для перенесення щорічної відпустки у зв`язку із невиплатою грошового забезпечення.

Таким чином, відмова Військової частини НОМЕР_2 у задоволені заяви ОСОБА_1 від 25.12.2021 року № 4/12 про переривання щорічної основної відпустки за 2021 рік та надання невикористаної частини щорічної відпустки після закінчення дії причин, які її перервали, яка викладена у листі від 04.01.2022 № 154/117/1/ЗВГ, є повністю обґрунтованою.

Суд також враховує, що позивач не звертався до відповідача із заявою про перенесення щорічної основної відпустки у зв`язку з несвоєчасною виплатою грошового забезпечення, відтак спору з цього приводу на час звернення позивача у цій справі до суду взагалі не існувало.

В зв`язку з цим, відсутні підстави для зобов`язання відповідача перенести з 25 грудня 2021 року щорічну основну відпустку позивача за 2021 рік після закінчення дії причин, які її перервали, та надати їй щорічну основну відпустку за 2021 рік після закінчення дії причин, які її перервали.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Доводи позивача, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження впродовж розгляду справи та спростовуються наведеними в рішенні суду обставинами. Адже, згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Згідно з вимогами ст.139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись Конституцією України, ст.ст.2, 77, 90, 139, 242-246, 250 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_3) про визнання протиправним рішення від 04.01.2022 року та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя М.М. Кравченко