Справа № 120/5234/20-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2022-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

28 липня 2022 р. Справа № 120/5234/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Вінницького апеляційного суду (вул. Соборна,6, м. Вінниця, 21050)

за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області (вул. Пирогова, 29, м. Вінниця, 21018)

Державної судової адміністрації України (вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601)

про: визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Вінницького апеляційного суду (далі - відповідач) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області (далі третя особа 1) про визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року із застосуванням щомісячного обмеження при її нарахуванні сумою 47320 грн, передбаченого ч. 3 ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" та зобов`язання відповідача нарахувати й виплатити невиплачену суму суддівської винагороди на підставі ст. 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що встановлений з 01.01.2020 року, а саме 582 297 грн., за період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач займає посаду судді Вінницького апеляційного суду та має право на отримання суддівської винагороди у розмірі, визначеному Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Разом із тим, 13.04.2020 року Верховною Радою України прийнято Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" № 553-IX, яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено ст. 29, відповідно до якої встановлено, що в квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. Застосування цього обмеження поширюється у тому числі на виплату суддівської винагороди.

Відтак, позивач зазначає, що з 18.04.2020 року (дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік") відповідач нараховував та виплачував їй суддівську винагороду із застосуванням обмеження, встановленого ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", що призвело до зменшення розміру суддівської винагороди.

На думку позивача, такі дії відповідача є протиправними, оскільки відповідно до ст. 130 Конституції України розмір суддівської винагороди не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, окрім як Законом України "Про судоустрій і статус суддів". Крім того, неправомірне обмеження розміру суддівської винагороди суперечить національним та міжнародним стандартам гарантій незалежності суддів.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 20.12.2020 року вказану позовну заяву задоволено частково, зокрема, визнано протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачеві у період з 18.04.2020 року до 28.08.2020 року включно суддівської винагороди із застосуванням обмеження її розміру на підставі ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" із змінами, внесеними згідно із Законом України №553-IX від 13.04.2020 року та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачеві суддівську винагороду за період з 18.04.2020 року до 28.08.2020 року включно на підставі ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", з урахуванням виплачених у цей період сум та з утриманням із сум, що підлягають виплаті, передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

За результатами апеляційного перегляду згаданого рішення Сьомим апеляційним адміністративним судом 18.05.2021 року прийнято постанову, якою рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20.12.2020 року залишено без змін.

Проте, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28.04.2022 року рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20.12.2020 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 18.05.2021 року скасовано, а справу направлено до Вінницького окружного адміністративного суду на новий судовий розгляд.

Скасовуючи судові рішення адміністративних судів та направляючи справу на новий судовий розгляд, Верховний Суд у постанові від 28.04.2022 року вказав на те, що суди першої та другої інстанції правильно застосували норми ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону № 1402, констатуючи, що цей закон є спеціальним для спірних правовідносин і неправомірним було б обмеження виплати позивачу суддівської винагороди із застосуванням щомісячного обмеження її нарахування згідно ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" із змінами, внесеними згідно із Законом України № 553-IX від 13.04.2020 року. Але, при цьому, суд касаційної інстанції зазначив, що для правильного вирішення цієї справи та обрання ефективного способу захисту порушених прав судам попередніх інстанцій потрібно з`ясувати також участь ДСА України (через призму її компетенції щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на фінансування судів) у застосуванні обмежень при виплаті суддівської винагороди, передбачених ч. 1,3 ст. 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом №553-ІХ), адже відповідач як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня може здійснювати свої повноваження виключно в межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі на 2020 рік. Позаяк головним розпорядником бюджетних коштів, виділених, зокрема, на виплату суддівської винагороди є ДСА України, яка також визначає обсяг видатків розпорядників нижчого рівня на ці потреби, то саме ДСА України мала б відповідати за погашення заборгованості. Суди не з`ясували, чи було ДСА України зменшено обсяг асигнувань відповідачу після набрання чинності Законом № 553-ІХ або ж за наявності виділених коштів у повному обсязі відповідач розпорядився цими коштами з урахуванням обмежень, встановленими ст. 29 Закону № 294-ІХ. Таким чином, слід визначити правовий статус цього державного органу в адміністративному спорі - третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору чи відповідач (другий відповідач). Отже, у постанові від 28.04.2022 року суд касаційної інстанції вказав на необхідності під час розгляду справи з`ясувати роль Державної судової адміністрації України у спірних правовідносинах, що виникли між сторонами, а також визначити правовий статус цього державного органу в адміністративному спорі.

Ухвалою від 23.05.2022 року дану адміністративну справу прийнято до провадження та вирішено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

Ухвалою суду від 28.06.2022 року до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено Державну судову адміністрацію України (далі третя особа 2).

Цією ж ухвалою витребувано у відповідача належним чином засвідчену копію затвердженого кошторису та плану асигнувань Вінницького апеляційного суду на 2020 рік в частині обсягу видатків на виплату суддівської винагороди станом на початок бюджетного року, а також інформацію про те, чи вносилися зміни до затвердженого кошторису та плану асигнувань Вінницького апеляційного суду на 2020 рік щодо зменшення обсягу видатків на виплату суддівської винагороди суддям Вінницького апеляційного суду у зв`язку із набранням чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 року та зміст таких змін (у разі наявності).

04.07.2022 року за вх. № 34258 до суду надійшли витребувані докази.

Суд зазначає, що третьою особою 2 ухвалу суду від 28.06.2022 року отримано 04.07.2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Правом на подання пояснень третя особа 2 не скористалась.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Позивач перебувала на посаді судді Вінницького апеляційного суду до 22.09.2020 року та мала право на отримання суддівської винагороди, розмір якої визначається відповідно до ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

18.04.2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" № 553-IX, відповідно до ст. 29 якого розмір суддівської винагороди обмежено розміром, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року.

Відповідно до розрахункового листа за 2020 рік суддівська винагорода позивачеві у спірний період нараховувалась з обмеженнями, встановленими Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-IX.

Водночас, рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення ч. 1,3 ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 року № 294-ІХ зі змінами, абз. 9 п. 2 р. ІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 року №553-ІХ.

На виконання рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 з 28.08.2020 року припинено виплату суддівської винагороди в обмеженому розмірі.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли, суд зважає на таке.

Відповідно до ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Ст. 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до ч. 1 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06. 2016 року №1402-VIII (надалі - Закон №1402-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Положеннями ч. 2 ст. 135 Закону № 1402-VIII визначено, що суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

П. 1 ч. 3 ст. 135 Закону №1402-VIII встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а судді апеляційного суду 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до ч. 4 та 5 ст. 135 Закону №1402-VIII до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти:

1) 1,1 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб;

2) 1,2 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб;

3) 1,25 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років 15 відсотків; більше 5 років 20 відсотків; більше 10 років 30 відсотків; більше 15 років 40 відсотків; більше 20 років 50 відсотків; більше 25 років 60 відсотків; більше 30 років 70 відсотків; більше 35 років 80 відсотків посадового окладу.

Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Цілком таємно", 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Таємно", 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду (ч. 8 ст. 135 Закону №1402-VIII).

Відповідно до ч. 9 ст. 135 Закону №1402-VIII обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Конституційним Судом України в рішенні від 08.04.2016 року №4-рп/2016 у справі № 1-8/2016 зазначено, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені.

Однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 року №3-рп/2013 у справі №1-2/2013 будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.

У рішенні від 04.12.2018 року №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) суд конституційної юрисдикції вказав на те, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у ст. 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність.

Така позиція Конституційного Суду України узгоджується з положеннями Європейської хартії щодо статусу суддів від 10.07.1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

Відтак, наведені приписи свідчать про те, що законодавче регулювання питання суддівської винагороди може здійснюватися виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів", що узгоджується з приписами ч. 2 ст. 130 Конституції України, згідно з якою розмір суддівської винагороди встановлюється законом про судоустрій.

Проте, 18.04.2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 року №553-IX (надалі Закон №553-IX), яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено ст. 29.

Так, ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" установлено, що в квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у ч. 1 цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

З матеріалів справи вбачається, що з 18.04.2020 року (дня набрання чинності Законом № 553-ІХ) позивачеві суддівська винагорода нараховувалась і виплачувалась з урахуванням обмеження, встановленого ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Водночас, рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення ч. 1,3 ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року №294-ІХ зі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року №553-ІХ.

У цьому рішенні зазначено, що при вирішенні питання щодо конституційності оспорюваних положень Закону №294-IX Конституційний Суд України виходить із юридичної позиції, яку він неодноразово висловлював: оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України.

Крім того, у рішенні вказано, що виходячи з того, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само, як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями п.1 ч. 2 ст. 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України в Рішенні від 27.02.2020 року № 3-р/2020 дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України.

Так, Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить ст. 6, ч. 2 ст. 19, ст. 130 Конституції України.

Також у рішенні Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 констатовано, що юридичну визначеність слід розуміти через такі її складові елементи як чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування) (абзац п`ятий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 23.01.2020 року №1-р/2020). Установлення граничного розміру заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування), передбачене у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України (частини перша, третя статті 29 Закону №294), є невизначеним щодо дії в часі та не забезпечує передбачуваності застосування цих норм права.

Згідно з ч. 1 ст. 113 Конституції України, ч. 1 ст. 1 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Тобто, оспорюваними положеннями ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб органів законодавчої та судової влади поставлені в залежність від виконавчої влади.

Крім того, у вказаному рішенні суд конституційної юрисдикції звернув увагу на те, що згідно з Конституцією України виключно законами України визначається, зокрема, статус суддів (п. 14 ч. 1 ст. 92); незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України; вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється (ч. 1,2 ст. 126); держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (перше речення ч. 1, ч. 2 ст. 130). Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу на недопустимість обмеження законом незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020, від 11 березня 2020 року №4-р/2020).

Проаналізувавши юридичні позиції щодо незалежності суддів, Конституційний Суд України дійшов висновку, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

Окрім цього, Конституційний Суд України дійшов висновку, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України. Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.

Конституційний Суд України наголосив на тому, що в силу ч. 2 ст. 130 Конституції України питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентується виключно ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що, в свою чергу, виключає можливість застосування до правовідносин стосовно суддівської винагороди норм інших законів.

Відтак, наведені мотиви свідчать про те, що, обмежуючи розмір суддівської винагороди шляхом застосування Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" із змінами, внесеними на підставі Закону України №553-ІХ, відповідач тим самим вчинив дії, що суперечать вимогам ч. 2 ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону №1402-VIII.

Як вже зазначалось, суд касаційної інстанції погодився із вказаним висновком судів першої та другої інстанції.

При цьому суд враховує й те, що, скасовуючи судові рішення Вінницького окружного та Сьомого апеляційного адміністративних судів у цій справі та направляючи адміністративну справу на новий судовий розгляд, Верховний Суд у постанові від 28.04.2022 року вказав, що "для правильного вирішення цієї справи та обрання ефективного способу захисту порушених прав судам попередніх інстанцій потрібно з`ясувати також участь ДСА України (через призму її компетенції щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на фінансування судів) у застосуванні обмежень при виплаті суддівської винагороди, передбачених частинами першою, третьою статті 29 Закону №294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом №553-ІХ), відтак визначити правовий статус цього державного органу в адміністративному спорі - третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору чи відповідач (другий відповідач). У цьому зв`язку потрібно пояснити, що причиною невиплати позивачу суддівської винагороди в повному обсязі протягом спірного періоду може бути недостатність виділених відповідачу коштів (бюджетних асигнувань) на ці потреби. У такому випадку невиплату суддівської винагороди в повному обсязі можна пов`язувати із діяльністю ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів (крім Верховного Суду; стаття 148 Закону №1402-VІІІ), відповідно як суб`єкта владних повноважень, рішеннями/діями якого порушено права особи (судді)".

Відтак, у постанові від 28.04.2022 року суд касаційної інстанції вказав на необхідності під час розгляду справи з`ясувати роль Державної судової адміністрації України у спірних правовідносинах, що виникли між сторонами, а також визначити правовий статус цього державного органу в адміністративному спорі.

Так, в ході нового судового розгляду ухвалою суду від 28.06.2022 року судом залучено до участі у справі вказаний орган у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Окрім того, вказаною ухвалою суд витребував у відповідача належним чином засвідчену копію затвердженого кошторису та плану асигнувань Вінницького апеляційного суду на 2020 рік в частині обсягу видатків на виплату суддівської винагороди станом на початок бюджетного року, а також інформацію про те, чи вносилися зміни до затвердженого кошторису та плану асигнувань Вінницького апеляційного суду на 2020 рік щодо зменшення обсягу видатків на виплату суддівської винагороди суддям Вінницького апеляційного суду у зв`язку із набранням чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року та зміст таких змін.

На виконання вимог ухвали суду, відповідачем надано суду витребувані докази, з яких слідує, що підставою для застосування обмежень суддівської винагороди у 2020 році було встановлення такого обмеження приписами ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", а тому підставою для виплати позивачеві суддівської винагороди в обмеженому розмірі у відповідний період була лише наявність обмежень, встановлених зазначеним Законом.

Отже, оскаржувані дії, що вчинені відповідачем як розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, не були наслідком дій третьої особи 2 щодо виділення коштів на виплату суддівської винагороди в меншому розмірі, а їх протиправність обумовлена тим, що вони ґрунтувалися на помилковому застосуванні відповідачем приписів Закону при визначенні розміру суддівської винагороди, а саме не застосуванні ст. 135 Закону №1402-VIII.

За наведених вище обставин, саме відповідачем необґрунтовано з 18.04.2020 року зменшено розмір суддівської винагороди позивача.

Відтак, позовні вимоги щодо визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачу у період з 18.04.2020 року до 28.08.2020 року суддівської винагороди із застосуванням обмеження її розміру відповідно до ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо вимоги зобов`язального характеру, то суд зауважує наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними.

Водночас, згідно з п.10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд керується принципом ефективності захисту такого права, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом.

З огляду на те, що суд дійшов висновку задовольнити позовну вимогу щодо визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачу у період з 18.04.2020 року до 28.08.2020 року суддівської винагороди із застосуванням обмеження її розміру відповідно до ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", а тому позовна вимога щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу невиплачену суму суддівської винагороди за період з 18.04.2020 року до 28.08.2020 року без застосування встановленого обмеження також підлягає задоволенню.

Окрім того, задовольняючи позовну вимогу щодо зобов`язання відповідача вчинити конкретну дію, суд зважає на те, що така вимога є похідною, що залежить від задоволення основної вимоги.

Водночас, суд не вбачає достатніх підстав для визначення в судовому рішенні конкретної суми, що підлягає виплаті позивачу у зв`язку з таким перерахунком.

На думку суду, це питання охоплюється процедурою виконання рішення суду в разі набрання ним законної сили та належить до дискреційних повноважень відповідача, який уповноважений здійснювати розрахунок та виплату позивачеві суддівської винагороди, у тому числі визначати розмір недоплати такої винагороди.

Отже, позовні вимоги в цій частині суд вважає передчасними і такими, що не можуть бути задоволені.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що за наведених у позовній заяві мотивів і підстав позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

За результатами вирішення справи позивач також просить звернути до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць.

Відповідно до ч. 1 ст. 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи є підстави допустити негайне виконання рішення.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

Отже, до негайного виконання допускається рішення суду про стягнення відповідних виплат, а не про зобов`язання відповідача нарахувати та виплати такі. Тобто, саме у випадку постановлення судом рішення про стягнення на користь позивача недоплачених сум заробітної плати та іншого грошового утримання у відносинах публічної служби суд повинен також визначити суму стягнення за один місяць та в цій частині допустити рішення до негайного виконання.

Разом із тим, обраний у цій справі спосіб захисту прав та інтересів позивача шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити суддівську винагороду на підставі ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" означає, що суму недоплаченої суддівської винагороди повинен визначити відповідач під час виконання рішення суду після набрання ним законної сили.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку про відсутність підстав для звернення ухваленого рішення до негайного виконання.

Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, а інших витрат, що пов`язані з розглядом справи не встановлено, питання про розподіл судових витрат у цій справі не вирішується.

Керуючись Конституцією України, Законами України "Про судоустрій і статус суддів", "Про Державний бюджет України на 2020 рік", ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 243, 245, 246, 250, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Вінницького апеляційного суду щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди у період з 18.04.2020 року до 28.08.2020 року із застосуванням обмеження при її нарахуванні, передбаченого ч. 3 ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Зобов`язати Вінницький апеляційний суд нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 18.04.2020 року до 28.08.2020 року відповідно до ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" без застосування встановленого обмеження, з урахуванням виплачених сум та з утриманням із сум, що підлягають виплаті, передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Вінницький апеляційний суд (вул. Соборна, 6, м. Вінниця, 21050, )

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області (вул. Пирогова, 29, м. Вінниця, 21018, )

- Державна судова адміністрація України (вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601, )

Повний текст судового рішення складено та підписано суддею 28.07.2022 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна