Суддя: Золотніков Олександр Сергійович
Дата ухвалення: 2022-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

суддів Великої Палати Верховного Суду Золотнікова О. С., Єленіної Ж. М., Желєзного І. В., Рогач Л. І., Ткача І. В., Штелик С. П.
у справі (провадження № 11-84сап21) за скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 28 січня 2021 року № 148/0/15-21, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Третьої Дисциплінарної палати від 28 жовтня 2020 року № 2963/3дп/15-20
Короткий зміст вимог справи та її обґрунтування
26 лютого 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до Великої Палати Верховного Суду зі скаргою на рішення ВРП від 28 січня 2021 року № 148/0/15-21 «Про залишення без змін рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 28 жовтня 2020 року № 2963/3дп/15-20 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ».
На обґрунтування скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 посилалися на те, що оскаржуване рішення ВРП було прийнято необґрунтовано, упереджено, за відсутності складу дисциплінарного проступку, з порушенням установленої процедури та без урахування істотних обставин справи.
- 21 листопада 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду розглядав справу № 469/1511/16-а в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та з урахуванням усталеної судової практики, сформованої Верховним Судом у спорах цієї ж категорії, зокрема в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 461/2128/17, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги Очаківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області на постанову Березанського районного суду Миколаївської області від 13 лютого 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2017 року, якими було частково задоволено позовні вимоги. Зазначене підтверджується списками судових справ, що були призначені до розгляду на 21 листопада 2019 року, з відміченими результатами розгляду справ;
- текст постанови від 21 листопада 2019 року у справі № 469/1511/16-а, який було підписано та направлено в Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - ЄДРСР), є наслідком технічної помилки, оскільки він суперечить рішенню, яке було фактично прийняте суддями за наслідками обговорення та голосування згідно з їх внутрішнім переконанням. Відтак зміни колегією суддів власного рішення не відбулось, оскільки відсутній факт зміни суддями їх внутрішнього переконання щодо вирішення спору. Натомість шляхом постановлення ухвали від 12 грудня 2019 року колегія суддів виправила технічну помилку в письмовому тексті постанови від 21 листопада 2019 року та привела її зміст у відповідність до того рішення, яке фактично було прийняте суддями за наслідками розгляду справи.
Скаржники також указали, що норми Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не містять порядку виправлення технічних помилок, тому це питання було вирішено за аналогією закону в порядку, передбаченому для виправлення описок відповідно до статті 253 цього Кодексу.
На переконання скаржників, висновки ВРП при обґрунтуванні вчинення суддями проступку, передбаченого пунктом 3 частини першої статті 106 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) (допущення суддею поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, зокрема, в питаннях дотримання інших норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду), порушення колегією суддів принципу правової визначеності (принципу остаточності судового рішення) з посиланням на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є некоректними та помилковими. Так, ВРП не врахувала, що справа № 469/1511/16-а є справою адміністративної юрисдикції, у якій відповідачами є державні органи (пенсійного фонду і казначейської служби), тобто фактично держава. Проте ані держава, ані її органи не є суб`єктами, на яких поширюються гарантії, передбачені положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), конкретизовані у прецедентній практиці ЄСПЛ.
Скаржники також звернули увагу на те, що оскаржуване рішення ВРП містить посилання на вчинення суддями ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 дисциплінарного проступку саме внаслідок фактів ухвалення постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року у справі № 469/1511/16-а. Проте на порушення частини десятої статті 49 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) та пункту 12.31 Регламенту Вищої ради правосуддя, затвердженого рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17, дисциплінарний орган ВРП не приймав рішення про відкриття дисциплінарної справи стосовно суддів щодо фактів ухвалення постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року у справі № 469/1511/16-а.
Щодо висновків ВРП про те, що суддями вчинено дії, які підривають авторитет правосуддя, скаржники зазначили, що в ситуації, яка склалася, у пошуку балансу між необхідністю суворо слідувати нормам процесуального права та необхідністю забезпечити захист прав людини адміністративний суд першочергово повинен стати на захист прав людини, оскільки це є основним завданням адміністративного судочинства. Відтак суд прийняв справедливе рішення, яке відповідає судовій практиці, захищає права людини та не має негативних наслідків для сторін, які не звертались із дисциплінарними скаргами на дії суддів, а тому відсутні підстави для висновку, що судді вчинили дії, які порочать звання судді. До того ж ВРП безпідставно ототожнила порушення процесуальних норм під час прийняття судового рішення з поведінкою, що свідчить про недотримання норм етики і моралі. На порушення статті 1 Кодексу суддівської етики, затвердженого 22 лютого 2013 року ХІ черговим з`їздом суддів України (далі - Кодекс суддівської етики), ВРП не встановила і не могла встановити невідповідності дій колегії суддів меті зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду. Навпаки, ВРП установила факт відсутності негативних наслідків дій суддів для учасників справи № 469/1511/16-а.
Щодо тверджень ВРП про грубе порушення колегією суддів норм процесуального права без обґрунтування суперечності такого порушення меті зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду, скаржники зауважили, що «грубе порушення закону» передбачене як самостійний склад дисциплінарного проступку, який визначений пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII, проте настання відповідальності за таке порушення можливе виключно за умови настання істотних негативних наслідків, яких, як установила ВРП, немає.
Також скаржники зазначили, що оскаржуване рішення ВРП підлягає скасуванню з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII, оскільки суддя ОСОБА_3 не був належним чином повідомлений про засідання ВРП, яке відбулось 28 січня 2021 року, оскільки з 14 по 29 січня 2021 року перебував у відпустці за межами України, про що листом від 19 січня 2021 року було повідомлено ВРП.
Крім цього, скаржники стверджували, що 21 листопада 2019 року - в день, коли була допущена технічна описка при виготовленні повного тексту судового рішення у справі № 496/1511/16-а, суддя ОСОБА_1 підписала електронним цифровим підписом 63 судових рішення (з них 20 рішень - як головуюча суддя), суддя ОСОБА_2 - 58 судових рішень (з них 41 рішення - як головуюча суддя), суддя ОСОБА_3 - 99 судових рішень (з них 13 рішень - як головуючий суддя). Таке навантаження є надмірним та вказує на інтенсивний характер роботи суддів на межі людських можливостей.
Основні мотиви, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду
Велика Палата Верховного Суду постановою від 09 червня 2022 року скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишила без задоволення, а рішення ВРП від 28 січня 2021 року № 148/0/15-21 - без змін.
На обґрунтування прийнятого рішення Велика Палата Верховного Суду перевірила правильність юридичної кваліфікації ВРП дисциплінарного проступку за пунктом 3 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ та дала відповіді на два питання: (1) чи поширюються вимоги щодо дотримання правил суддівської етики і високих стандартів правосуддя на професійну діяльність судді та в яких випадках суддя може нести дисциплінарну відповідальність за такі порушення? (2) чи належно мотивовано ВРП ознаки дисциплінарного порушення суддями відповідно до пункту 3 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ?
Велика Палата Верховного Суду щодо першого питання (чи поширюються вимоги щодо дотримання правил суддівської етики і високих стандартів правосуддя на професійну діяльність судді та в яких випадках суддя може нести дисциплінарну відповідальність за такі порушення?) керувалася таким.
Відповідно до Бангалорських принципів поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної ради ООН від 27 липня 2006 року № 2006/23, суддя повинен здійснювати свою судову функцію незалежно, виходячи виключно з оцінки фактів, відповідно до свідомого розуміння права, незалежно від стороннього впливу, спонукання, тиску, загроз чи втручання, прямого чи опосередкованого, що здійснюється з будь-якої сторони та з будь-якою метою. Об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.
Отже, дотримання суддею високих стандартів поведінки охоплює як дії судді в особистому житті, так і при прийнятті ним процесуальних рішень у його професійній діяльності. Саме такого підходу притримується Консультативна рада європейських суддів (далі - КРЄС), надаючи свої висновки щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та неупередженості. Так, відповідно до пункту 8 Висновку КРЄС № 3 (2002) етичні аспекти поведінки суддів треба проаналізувати з кількох причин. Методи, які використовуються для вирішення спорів, повинні завжди викликати довіру. Повноваження, що надані суддям, тісно пов`язані з цінностями правосуддя, справедливості та свободи. Стандарти поведінки, що застосовуються до суддів, випливають із цих цінностей і є передумовами довіри до здійснення правосуддя. Повноваження, надані суддям, регулюються не тільки внутрішнім правом, яке є волевиявленням нації, але й принципами міжнародного права та правосуддя, що визнаються сучасними демократичними суспільствами (пункт 12 Висновку КРЄС № 3 (2002)).
КРЄС вважає, що є некоректною кореляція випадків порушення належних професійних стандартів з неналежною поведінкою судді, що потенційно може призвести до дисциплінарних санкцій. Професійні стандарти європейських суддів визначені КРЄС у пункті 49 Висновку № 3 (2002). До таких стандартів КРЄС відносить: обов`язок суддів приймати рішення з урахуванням усіх особливостей застосування відповідних юридичних норм та забезпечувати високий рівень професійної компетентності; наявність у суддів високого рівня професійної обізнаності та виконання ними своїх обов`язків ретельно.
Щоб виправдати дисциплінарне провадження, порушення має бути серйозним та кричущим; тобто підставою для розслідування не може бути просте недотримання професійних стандартів, викладених у правилах поведінки. Це не означає, що порушення професійних стандартів, визначених у цьому Висновку КРЄС, не заслуговує належної оцінки, особливо якщо судді інкримінується порушення правил поведінки, достатнє для обґрунтування дисциплінарних санкцій. Сутність дисциплінарного розгляду полягає у притягненні до відповідальності за поведінку, що у своїй основі суперечить тій, яка очікується від представника професії, котрому було пред`явлено обвинувачення щодо недотримання певних правил (пункти 60, 61, 63 Висновку КРЄС № 3 (2002)).
Згідно з пунктом 50 Висновку № 3 (2002) КРЄС кожний окремий суддя повинен робити все можливе для підтримання судової незалежності на інституційному та особистому рівнях; судді повинні поводитися гідно при виконанні посадових обов`язків та в особистому житті; вони повинні виконувати свої обов`язки, не допускаючи проявів фаворитизму або дійсної чи видимої упередженості; судді повинні приймати свої рішення з урахуванням усіх моментів, важливих для застосування відповідних юридичних норм, та без урахування усіх питань, що не стосуються суті справи; вони повинні забезпечувати високий ступінь професійної компетентності.
Як зазначено у висновку № 11 (2008) КРЄС до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, щоб бути якісним, судове рішення повинно сприйматися сторонами та суспільством у цілому як таке, що стало результатом коректного застосування юридичних правил, справедливого процесу та правильної оцінки фактів, а також як таке, що може бути ефективно реалізованим. Лише у такому випадку сторони будуть переконані, що їхню справу було розглянуто й вирішено справедливо, а суспільство сприйме ухвалене рішення як фактор відновлення суспільної гармонії (пункт 31).
Отже, встановлення дисциплінарним органом поведінки судді у професійній діяльності всупереч процесуальним правилам застосування відповідних норм, що мало наслідком використання методу вирішення спору, який не викликав суспільної довіри та у своїй основі суперечив тій поведінці, яка очікувалася від судді як представника відповідної професії, є таким порушенням стандартів професійної поведінки судді, яке може бути підставою для дисциплінарної відповідальності відповідно до рекомендацій КРЄС.
Згідно з частиною першою статті 57 Закону № 1402-VІІІ особа, вперше призначена на посаду судді, набуває повноважень судді після складення присяги судді, відповідно до якої поряд з іншими обов`язками професійного характеру суддя присягає дотримуватися морально-етичних принципів поведінки, а також не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади. При цьому поняття «поведінка» включає в себе поведінку судді як під час здійснення правосуддя, так і поза межами цього процесу.
ХІ черговим з`їздом суддів України від 22 лютого 2013 року затверджено Кодекс суддівської етики, у Преамбулі якого зазначається: «Усвідомлюючи значимість своєї місії, з метою зміцнення та підтримки довіри суспільства до судової влади судді України вважають, що зобов`язані демонструвати і пропагувати високі стандарти поведінки, у зв`язку з чим добровільно беруть на себе більш істотні обмеження, пов`язані з дотриманням етичних норм як у поведінці під час здійснення правосуддя, так і в позасудовій поведінці.».
Рішенням Ради суддів України від 04 лютого 2016 року № 1 затверджено Коментар до Кодексу суддівської етики. Так, Коментар до Преамбули цього Кодексу роз`яснює, що під суддівською етикою треба розуміти певну систему базових принципів регламентації поведінки суддів у судовому засіданні, в суді та позасудової поведінки, які побудовані з урахуванням особливостей професійної діяльності судді та створені для підтримки суддівських стандартів, діють об`єктивно і незалежно з метою збільшення значущості існуючих правових норм та правил поведінки для суддів.

Статтею 1 Кодексу суддівської етики визначено, що суддя повинен бути прикладом неухильного додержання вимог закону і принципу верховенства права, присяги судді, а також дотримання високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду.

Коментар до статті 1 Кодексу суддівської етики роз`яснює, що дотримання високих стандартів поведінки означає, що суддя повинен добровільно і свідомо відстоювати доброчесність та незалежність судової влади, що, у свою чергу, зумовлює обов`язок сумлінно, чесно і кваліфіковано виконувати призначення носія судової влади. Добросовісне виконання кожним суддею професійних обов`язків і демонстрація високих стандартів поведінки є запорукою формування у суспільстві упевненості у впровадженні у життя принципу верховенства права судовою владою і, навпаки, порушення нівелює довіру громадськості до суду та завдає шкоди правопорядку у цілому.

Оцінюючи ступінь судової дискреції при виправленні помилки в рішеннях суду, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що описка, виправлення якої у судовому рішенні допускається відповідно до статті 253 КАС України, - це зроблена судом механічна (мимовільна, випадкова) граматична помилка в рішенні, яка допущена під час його письмово-вербального викладу, яка може спотворити текст судового рішення чи призвести до його неправильного сприйняття. Вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні, суд не може змінювати суть свого рішення, він лише усуває ті неточності, які впливають на можливість реалізації судового рішення чи на його правосудність.

Частинами п`ятою, восьмою статті 250 КАС України передбачено, що датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення; після проголошення рішення суд, який його ухвалив, не може сам скасувати або змінити це рішення, крім випадків, визначених цим Кодексом. У будь-якому випадку нормами КАС України суду не надано право змінювати зміст (суть) прийнятого ним рішення у порядку виправлення описки. Подібного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 11 січня 2022 року у справі № 921/730/13-г/3 (провадження № 12-6гс20), відмовляючи у задоволенні заяви про виправлення описки у постанові Великої Палати Верховного Суду з висновком про те, що при вирішенні питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні, суд не вправі змінювати зміст, суть судового рішення незалежно від його юридичного значення чи зовнішнього оцінного сприйняття (розуміння).

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що законодавством передбачені певні способи усунення правозастосовних помилок. Порушення, що допускаються у правозастосовній діяльності суддями, можуть бути усунуті лише у правовий спосіб, у протилежному випадку такі дії суду матимуть ознаки волюнтаризму та не відповідатимуть сподіванням суспільства щодо допустимих форм реалізації правосуддя.

Установлена дисциплінарним органом зміна касаційним судом змісту (суті) виготовленого, підписаного суддями та направленого сторонам і до ЄДРСР судового рішення у спосіб виправлення описки є неприпустимою формою професійної поведінки судді, а тим більше колегії суддів касаційного суду. Застосування такого методу зміни судового рішення поза межами процесуального регулювання колегією суддів у складі суддів касаційного суду, які повинні демонструвати приклад високого професіоналізму та сумлінності при виконанні своїх обов`язків, створює враження для стороннього спостерігача про ігнорування найвищим судом у системі судоустрою України процесу дотримання основних правил судочинства та має ряд негативних наслідків: порушує принципи остаточності судового рішення та рівності сторін судового провадження; підриває суспільну довіру до того, що цей склад суду в майбутньому буде дотримуватися процесуальних правил прийняття судових рішень та в цілому створює хибне враження про можливість застосування судами нижчих інстанцій такої практики касаційного суду.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зміна суті судового рішення у спосіб виправлення описки не відповідає меті правосуддя у демократичному суспільстві, яка полягає у необхідності забезпечення кожному справедливого та публічного розгляду його справи судом, установленим законом. Помилки, допущені судом при прийнятті та виготовленні судового рішення, не можуть виправдовувати вчинення судом дій з їх виправлення у спосіб, не передбачений процесуальним законодавством. У протилежному випадку правосуддя втрачає ознаки легітимності як процесуальна діяльність. Такі методи роботи суддів не викликатимуть суспільної довіри та матимуть наслідком ігнорування цінностей правосуддя. Вони не можуть виправдовуватися необхідністю забезпечення єдності судової практики чи верховенства права, оскільки за своєю суттю становлять ігнорування процесуального права, дотримання якого очікується суспільством як складової частини верховенства права.

У рішеннях ЄСПЛ наголошується на тому, що правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться. На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (рішення від 26 жовтня 1984 року у справі «Де Куббер проти Бельгії» (De Cubber v. Belgium) та від 28 жовтня 1998 року у справі «Кастілло Альгар проти Іспанії» (Castillo Algar v. Spain)). Якщо помилка національного суду щодо питань права або факту є настільки очевидною, що її можна кваліфікувати як «явну помилку» (тобто помилку, якої б не міг припуститися розумний суд), вона може порушити справедливість провадження (рішення ЄСПЛ від 15 листопада 2007 року у справі «Хамідов проти Росії» (Khamidov v. Russia)).

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, серед іншого, вимагає того, щоб у разі остаточного вирішення судами питання їхнє рішення не ставилося під сумнів. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру.

Велика Палата Верховного Суду щодо другого питання (чи належно мотивовано ВРП ознаки дисциплінарного порушення суддями відповідно до пункту 3 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ?) керувалася таким.

Дисциплінарним органом встановлено, що колегією суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду було підписано і направлено в ЄДРСР текст постанови від 21 листопада 2019 року у справі № 469/1511/16-а, який, за твердженням колегії суддів, суперечив тому рішенню, яке було фактично прийнято цим складом суду. З метою усунення таких негативних наслідків своїх дій колегія суддів касаційного суду дійшла висновку про можливість вчинення дій щодо зміни тексту остаточного рішення (постанови) касаційного суду у спосіб винесення ухвали про виправлення описки від 12 грудня 2019 року у справі № 469/1511/16-а. За обсягом унесених змін було змінено мотивувальну частину постанови касаційного суду щодо правильності застосування норм матеріального права та її резолютивну частину (постанову апеляційного суду залишено без змін, у той час як первісний текст постанови касаційного суду, внесений до ЄДРСР, у його резолютивній частині передбачав скасування постанови апеляційного суду та рішення суду першої інстанції із прийняттям нового рішення - про відмову у задоволенні адміністративного позову).

Причиною такої технічної помилки при виготовленні та підписанні постанови від 21 листопада 2019 року у справі № 469/1511/16-а судді зазначили те, що при підготовці справи до розгляду помічником судді було підготовлено два проєкти постанови у цій справі та внаслідок неуважності суддями помилково підписано проєкт, який не відповідав рішенню колегії суддів під час розгляду цієї справи 21 листопада 2019 року, суперечив усталеній судовій практиці Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постановах від 03 квітня 2019 року у справах № 461/2128/17, № 127/23355/16-а, № 686/7686/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 766/14821/16-а, від 30 травня 2019 року у справі № 308/13559/16-а, від 01 жовтня 2018 року у справі № 541/503/17, від 31 жовтня 2019 року у справі № 766/17221/16-а, від 07 листопада 2019 року у справі № 727/4435/17.

З огляду на такі фактичні обставини у дисциплінарній справі ВРП встановлено, що «під час розгляду справи № 469/1511/16-а колегією суддів не забезпечено виконання завдань, покладених на Верховний Суд, щодо єдності судової практики, оскільки, складаючи та підписуючи текст постанови від 21 листопада 2019 року, вони не проконтролювали належним чином її зміст, не перевірили викладені у постанові мотиви і висновки та у спосіб, що явно суперечить процесуальному закону та усталеній судовій практиці, змінили власне судове рішення, яке набрало законної сили. … такі дії суддів Верховного Суду - найвищої національної судової інстанції у системі судоустрою України, основним завданням якої є забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, що визначені процесуальним законом, підривають принцип правової визначеності та послаблюють суспільну довіру як до Верховного Суду, так і до судової влади в цілому» (аркуші 26-27 рішення ВРП від 28 січня 2021 року № 148/0/15-21).

Отже, ВРП установлено обставини проявленої суддями недбалості у виконанні ними своїх процесуальних обов`язків із прочитання тексту постанови від 21 листопада 2019 року у справі № 469/1511/16-а та підписання тексту судового рішення, яке фактично не приймалося колегією суддів, не відповідало їх волевиявленню. Відповідно до частини п`ятої статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. ВРП установлено, що повне судове рішення від 21 листопада 2019 року у зазначеній справі було складено в його первісному тексті, підписано колегією суддів та направлено до ЄДРСР.

За таких обставин Велика Палата Верховного Суду вважала необґрунтованими доводи скаржників про те, що зміни рішення не було, оскільки не відбулося зміни внутрішнього переконання суддів щодо правової позиції у цій справі, а сам по собі первісний текст постанови, підписаний та направлений сторонам і в ЄДРСР, не можна вважати судовим рішенням. Зазначені доводи не відповідають приписам частини п`ятої статті 250 КАС України щодо формалізації судового рішення у вигляді певного текстуального документа, підписаного суддями, який у подальшому направляється до ЄДРСР і сторонам у справі.

Також є необґрунтованими, на думку Великої Палати Верховного Суду, доводи скаржників про те, що дисциплінарне провадження у цій справі не порушувалося щодо дій суддів із прийняття постанови від 21 листопада 2019 року у справі № 469/1511/16-а, а тільки щодо дій, пов`язаних із виправленням технічної помилки у зазначеній постанові ухвалою суду від 12 грудня 2019 року. Велика Палата Верховного Суду взяла до уваги, що дисциплінарне провадження у цій справі не порушувалося щодо прийняття суддями конкретних рішень у справі № 469/1511/16-а. Як убачається зі змісту рішення ВРП від 28 січня 2021 року № 148/0/15-21, ним надано оцінку діям суддів щодо дотримання професійної етики і стандартів професійної поведінки як при прийнятті (виготовленні, підписанні) постанови від 21 листопада 2019 року у справі № 469/1511/16-а, так і при прийнятті ухвали від 12 грудня 2019 року про виправлення «технічної помилки» у цій справі (аркуші 26-27 оскаржуваного рішення ВРП). Оцінка ВРП професійності дій суддів касаційного суду на предмет дотримання ними професійної етики і стандартів професійної поведінки при прийнятті окремих судових документів (ухвали від 12 грудня 2019 року та постанови від 21 листопада 2019 року) не вимагає порушення окремих дисциплінарних справ щодо кожного із таких рішень, оскільки поведінка суддів була пов`язана єдністю їх процесуальних дій щодо розгляду касаційної скарги в адміністративній справі № 469/1511/16-а.

ВРП спростовано доводи скаржників про те, що метою такої непроцесуальної поведінки суддів було забезпечення верховенства права (прав людини) у цьому випадку, оскільки помилка касаційного суду вже не могла бути виправлена іншим процесуальним способом. ВРП зазначила, що такі твердження у жодному випадку не звільняють суддю від обов`язку дотримуватися вимог щодо здійснення правосуддя у порядку, встановленому процесуальним законом, із дотриманням засад і правил судочинства.

Оцінюючи правильність таких висновків ВРП, Велика Палата Верховного Суду взяла до уваги, що забезпечення верховенства права як однієї із засад (принципів) адміністративного судочинства - це діяльність суду, яка має гарантувати людині її права та свободи, що визначають зміст і спрямованість діяльності держави (статті 2, 6 КАС України). Порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина перша статті 3 КАС України). Отже, реалізація принципу верховенства права в адміністративному процесі не може здійснюватися поза межами того порядку прийняття процесуальних рішень, який встановлено КАС України.

Аналізуючи особливості застосування судами принципів верховенства права і правової визначеності, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що досягнення верховенства права може забезпечуватися тільки правовими (процесуальними) методами судочинства, з урахуванням процесуальних гарантій розгляду справи справедливим судом, установленим законом, який забезпечує обом сторонам спору можливості викладу перед судом своїх доводів і заперечень, процесуального оскарження прийнятого рішення та виконання рішення суду, яке набрало законної сили. У протилежному випадку дії суддів порушуватимуть принцип правової визначеності, який є складовою частиною верховенства права і гарантує стабільність та виконуваність прийнятого судом рішення.

Тобто верховенство права знаходить своє втілення у процесуальній формі прийняття судових рішень. Допущення суддею помилки при здійсненні правосуддя (непрочитання судового рішення перед його підписанням і внесенням до ЄДРСР) не може виправдовувати інших непроцесуальних дій з виправлення такої помилки шляхом прийняття ухвали, яка повністю змінює зміст прийнятого судового рішення, оскільки КАС України не передбачено процесуальної можливості внесення таких змін.

Втручання у судове рішення, яке є обов`язковим до виконання відповідно до статті 129-1 Конституції України, у спосіб зміни його змісту на протилежний буде непропорційним меті правосуддя у демократичному суспільстві, яка передбачає можливість застосування тільки процесуальних способів для забезпечення верховенства права. Верховенство права не може забезпечуватися процесуальним волюнтаризмом судді у його професійній діяльності незалежно від судової інстанції, в якій працює суддя.

ВРП розглянуто і спростовано доводи скаржників про різну практику ВРП щодо встановлення складу дисциплінарного проступку у справах про дії суддів з виправлення описок з посиланням на різні фактичні обставини у цій дисциплінарній справі та у справах, де Дисциплінарною палатою ВРП було відмовлено у відкритті дисциплінарних справ чи у притягненні суддів до дисциплінарної відповідальності (дисциплінарні провадження № 542/2дп/15-18, № 410/3дп/15-20).

За висновками Великої Палати Верховного Суду, не вбачається порушення норм матеріального і процесуального права, а також помилки при кваліфікації дій суддів як дисциплінарного проступку відповідно до пункту 3 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ з огляду на встановлення дисциплінарним органом фактичних обставин учинення колегією суддів касаційного суду у справі № 469/1511/16-а дій із підписання тексту постанови без її прочитання, а також застосування аналогії норм процесуального права там, де вона не допускається, зі зміною змісту мотивувальної та резолютивної частин постанови касаційного суду на протилежний, внаслідок чого було істотно порушено норми процесуального закону та принцип правової визначеності як складову частину верховенства права.

За наявності процесуальних норм, які виключають можливість використання суддею таких інструментів виправлення помилки у тексті остаточного судового рішення, як зміна змісту та мотивації судового рішення у спосіб виправлення «технічної помилки», колегією суддів касаційного суду було вчинено дії, які за своєю суттю суперечили тим, що очікувалися від них як від осіб, що здійснюють правосуддя, та які мали наслідком порушення принципу правової певності (визначеності) суспільства у прийнятому касаційним судом рішенні як остаточному судовому рішенні, що не підлягає оскарженню.

Відтак ВРП дійшла правильного висновку та належно мотивувала такі дії скаржників як істотне порушення стандартів професійної етики і поведінки суддями, що зумовили підривання довіри суспільства до суду як в аспекті дій конкретної колегії суддів касаційного суду, так і в аспекті можливості у принципі змінити зміст остаточного рішення суду у спосіб виправлення «технічної помилки» як прикладу застосування касаційним судом «аналогії норм процесуального права» для судів нижчих інстанцій з виходом за межі повноважень суду. З огляду на зазначене доводи скаржників про відсутність належної мотивації негативних наслідків дій колегії суддів, які потягнули недовіру суспільства до судової системи, Велика Палата Верховного Суду вважала необґрунтованими.

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що принцип верховенства права має застосовуватися судами з урахуванням судової практики ЄСПЛ. ЄСПЛ вважає, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, серед іншого, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їхні рішення не викликали сумнівів (див. рішення від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (BRUMARESCU v. ROMANIA), заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (див. рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії» (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA), заява № 76943/11, § 123). Процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, сторони провадження повинні мати право очікувати застосування зазначених норм. Принцип юридичної визначеності застосовується не тільки щодо сторін провадження, а й до національних судів (див. рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України», заява № 19164/04, § 47).

Отже, судді, які покликаються на вчинення ними дій з метою забезпечення верховенства права, повинні враховувати, що верховенство права не існує без юридичної визначеності. Учинення суддями дій у своїй професійній діяльності, які порушують юридичну визначеність судового рішення, має наслідком порушення у цілому верховенства права і породжує сумніви у передбачуваності судового рішення та можливості його виконання.

ВРП дійшла висновку, що такі дії колегії суддів з істотним порушенням процесуальних норм (приписів статей 250, 253, 355 КАС України) мали наслідком порушення суспільної довіри до правосуддя, оскільки виправлення помилки у прийнятті судового рішення відбулося у спосіб, який суперечить самій процедурі здійснення правосуддя (з виходом за межі повноважень суду при прийнятті ухвали про виправлення описки і зміною основних аргументів мотивувальної частини постанови касаційного суду та викладенням її резолютивної частини з протилежними висновками щодо можливості задоволення позовних вимог).

Таке порушення процесуальних правил здійснення правосуддя суддями найвищого суду у системі судоустрою України не може бути виправдано в повному обсязі необхідністю забезпечення верховенства права при прийнятті судового рішення касаційним судом, оскільки Верховний Суд є прикладом для наслідування для нижчестоящих судів, формує судову практику для застосування норм права і такі дії суддів касаційного суду мали наслідком часткове підривання довіри до судової системи в юридичному середовищі, яке є частиною суспільства.

Установлені ВРП та її дисциплінарним органом факти дають підстави для висновку, що дії колегії суддів касаційного суду під час постановлення ухвали від 12 грудня 2019 року про виправлення описки у справі № 469/1511/16-ане відповідали правилам судочинства і потягнули негативні наслідки підривання суспільної довіри до судової системи, а відтак наявні підстави для юридичної кваліфікації дій суддів згідно з пунктом 3 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ.

Підстави і мотиви для висловлення окремої думки

Відповідно до частини третьої статті 34 КАС України суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.

З наведеними висновками Великої Палати Верховного Суду та прийнятим за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 рішенням не погоджуємося з огляду на таке.

Як установлено матеріалами справи, в грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до Березанського районного суду Миколаївської області з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Березанському районі Миколаївської області (далі - УПФ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди.

Позов ОСОБА_4 обґрунтований тим, що УПФ при здійсненні нарахування щомісячного довічного грошового утримання судді безпідставно не врахувало до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, період її роботи на посаді помічника прокурора, чим зменшило їй розмір щомісячного довічного грошового утримання.

Березанський районний суд Миколаївської області постановою від 13 лютого 2017 року у справі № 469/1511/16-а позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнив частково: визнав протиправними дії УПФ щодо встановлення ОСОБА_4 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 86 % заробітної плати судді, який працює на відповідній посаді, та відмови здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у зв`язку зі збільшенням грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді; зобов`язав УПФ здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_4 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, починаючи з 12 жовтня 2016 року, у розмірі 90 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, та з урахуванням збільшеного грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, з 01 грудня 2016 року здійснити перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання з урахуванням раніше проведених виплат; у разі подальшої зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, зобов`язав відповідача здійснювати перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці; стягнув з держави на користь ОСОБА_4 на відшкодування моральної шкоди 3000 грн. У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Одеський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 25 травня 2017 року замінив відповідача у справі - УПФ на його правонаступника - Очаківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Миколаївської області (далі - ОУПФ).

Постановою від 25 травня 2017 року Одеський апеляційний адміністративний суд скасував постанову Березанського районного суду Миколаївської області від 13 лютого 2017 року та ухвалив нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задовольнив частково: визнав протиправними дії ОУПФ щодо встановлення розміру довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_4 у розмірі 86 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, та відмови у проведенні перерахунку розміру довічного грошового утримання судді; зобов`язав ОУПФ здійснити ОСОБА_4 перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90 % грошового утримання судді на відповідній посаді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання на підставі довідки Управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області від 11 жовтня 2016 року № 7/1-1446/16, починаючи з 12 жовтня 2016 року, з урахуванням проведених виплат; зобов`язав ОУПФ здійснити ОСОБА_4 перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90 % грошового утримання судді на відповідній посаді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання на підставі довідки управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області від 02 грудня 2016 року № 7/1-1728/16, починаючи з 01 грудня 2016 року, з урахуванням проведених виплат. У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду постановою від 21 листопада 2019 року (суддя-доповідач - ОСОБА_1, судді ОСОБА_2, ОСОБА_3) здійснив заміну відповідача у справі - ОУПФ його правонаступником - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області, касаційну скаргу ОУПФ задовольнив, постанову Березанського районного суду Миколаївської області від 13 лютого 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2017 року скасував, ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовив повністю.

Як зазначено в постанові суду касаційної інстанції, відповідач правомірно не врахував до стажу роботи позивача на посаді судді її роботу на посаді помічника прокурора, оскільки така робота не зараховується до стажу роботи на посаді судді згідно із законом, чинним на час виходу судді у відставку. При цьому суд касаційної інстанції вказав, що пункт 11 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, яким передбачено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом, та на який послався апеляційний суд, у спірних правовідносинах не застосовується, оскільки така редакція була чинною до 28 березня 2015 року. З огляду на викладене суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

02 грудня 2019 року до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_4 про виправлення описки, у якій позивачка просила виправити описку в резолютивній частині постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року та залишити касаційну скаргу ОУПФ без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2017 року - без змін. При цьому ОСОБА_4 послалась на те, що під час ухвалення постанови від 21 листопада 2019 року колегія суддів відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду у складі колегії суддів із цієї самої палати та у складі колегії суддів з іншої палати, оскільки в інших справах судом касаційної інстанції прийняті рішення про залишення касаційних скарг управлінь Пенсійного фонду України без задоволення, а рішення судів щодо задоволення позовів про зарахування до стажу роботи, що дає право на відставку судді, періоду перебування на прокурорських посадах, залишені без змін.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 12 грудня 2019 року (суддя-доповідач - ОСОБА_1, судді ОСОБА_2, ОСОБА_3) виправив описки у прийнятій 21 листопада 2019 року цією колегією суддів постанові.

1. Суд замінив абзац п`ятий на сторінці 6, виклавши його в такій редакції:

«Суд заслухав доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, та, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги».

2. Суд змінив два останніх абзаци на сторінці 7 та абзаци перший, другий на сторінці 8 мотивувальної частини постанови, виклавши їх у такій редакції:

«Відповідач помилково не врахував до стажу роботи позивачки на посаді судді її роботу на посаді помічника прокурора.

Відповідно до п. 11 Перехідних положень Закону № 2453-VI, в редакції, чинній до 28 березня 2015 року, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності Законом № 2453-VI зазначені правовідносини регулювались Законом України «Про статус суддів» (Закон № 2862-ХІІ).

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Закону № 2862-ХІІ кожен суддя, за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень.

Абзацом другим ч. 4 цієї статті передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, зараховується також час роботи на посадах, зокрема, прокурорів за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Отже, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову, що відповідає правовій позиції в аналогічних правовідносинах, висловленій Верховним Судом, зокрема, у постановах від 03 квітня 2019 року у справі № 461/2128/17, від 03 квітня 2019 року у справі № 127/23355/16-а, від 03 квітня 2019 року у справі № 686/7686/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 766/14821/16-а, від 30 травня 2019 року у справі № 308/13559/16-а, від 01 жовтня 2018 року у справі № 541/503/17, від 31 жовтня 2019 року у справі № 766/17221/16-а, від 07 листопада 2019 року у справі № 727/4435/17».

3. Суд також замінив у резолютивній частині постанови абзаци другий - п`ятий та виклав їх у такій редакції:

«Касаційну скаргу Очаківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2017 року залишити без змін».

В ухвалі суд касаційної інстанції вказав, що суд у мотивувальній частині рішення помилково зазначив про задоволення касаційної скарги. При цьому, як убачається з ухвали, суд урахував, що лише шляхом винесення ухвали про виправлення описки позивач у цій справі зможе реалізувати своє право на ефективний судовий захист, яке передбачено, зокрема, статями 55, 124 Конституції України, статями 2, 5 КАС України та статтею 6 Конвенції.

ВРП та її дисциплінарний орган установили, що прийнята колегією суддів Касаційного адміністративного суду постанова Верховного Суду від 21 листопада 2019 року у справі № 469/1511/16-а обґрунтована відсутністю підстав для зарахування до стажу роботи позивачки на посаді судді стажу її роботи на посаді помічниці прокурора у зв`язку із тим, що така робота не зараховується до стажу роботи на посаді судді згідно із законом, чинним на час виходу позивачки у відставку. В цій постанові зазначено, що положення пункту 11 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, відповідно до яких судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом, не застосовуються у спірних правовідносинах, оскільки така редакція закону існувала до 28 березня 2015 року та не була чинною на час виходу позивачки у відставку. У зв`язку із цим суд касаційної інстанції дійшов висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, наявність підстав для задоволення касаційної скарги, скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалення нового рішення - про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Водночас ухвалою від 12 грудня 2019 року колегія суддів внесла зміни до мотивувальної та резолютивної частин постанови від 21 листопада 2019 року, надавши їй іншого (протилежного) змісту. З урахуванням змін, внесених ухвалою від 12 грудня 2019 року, зміст постанови суду касаційної інстанції від 21 листопада 2019 року зводився до того, що відповідач помилково не врахував до стажу роботи позивачки на посаді судді стаж її роботи на посаді помічника прокурора. Відповідно до пункту 11 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIIIу редакції, чинній до 28 березня 2015 року, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом. У зв`язку із тим, що статтею 43 Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-XII «Про статус суддів», який діяв до набрання чинності Законом № 1402-VIII, було передбачено, зокрема, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді, зараховується також час роботи на посадах прокурорів, за умови наявності в особи стажу роботи на посаді судді не менше 10 років, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.

ВРП та її Дисциплінарна палата дійшли висновку про те, що постановивши ухвалу від 12 грудня 2019 року про виправлення описки, колегія суддів суду касаційної інстанції фактично змінила зміст постанови Верховного Суду від 21 листопада 2019 року на протилежний.

ВРП кваліфікувала дії суддів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, пов`язані з постановленням ухвали від 12 грудня 2019 року про виправлення опискиу справі № 469/1511/16-а, як дисциплінарний проступок, передбачений пунктом 3 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ, а саме допущення суддями поведінки, що підриває авторитет правосуддя, зокрема, в питаннях дотримання інших норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду.

Так, згідно з пунктом 3 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження з підстави допущення поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, зокрема, в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, прояв неповаги до інших суддів, адвокатів, експертів, свідків чи інших учасників судового процесу.

Відповідно до положень частини сьомої статті 56 Закону № 1402-VIII суддя зобов`язаний, з-поміж іншого, справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства; дотримуватися правил суддівської етики, у тому числі виявляти та підтримувати високі стандарти поведінки у будь-якій діяльності з метою укріплення суспільної довіри до суду, забезпечення впевненості суспільства в чесності та непідкупності суддів.

Як убачається зі змісту постанови від 09 червня 2022 року (пункт 127), Велика Палата Верховного Суду констатувала, що установлена дисциплінарним органом зміна касаційним судом змісту (суті) виготовленого, підписаного суддями та направленого сторонам і до ЄДРСР судового рішення у спосіб виправлення описки є неприпустимою формою професійної поведінки судді, а тим більше колегії суддів касаційного суду. Застосування такого методу зміни судового рішення поза межами процесуального регулювання колегією суддів у складі суддів касаційного суду, які повинні демонструвати приклад високого професіоналізму та сумлінності при виконанні своїх обов`язків, створює враження для стороннього спостерігача про ігнорування найвищим судом у системі судоустрою України процесу дотримання основних правил судочинства та має ряд негативних наслідків: порушує принципи остаточності судового рішення та рівності сторін судового провадження; підриває суспільну довіру до того, що цей склад суду в майбутньому буде дотримуватися процесуальних правил прийняття судових рішень, та в цілому створює хибне враження про можливість застосування судами нижчих інстанцій такої практики касаційного суду. На думку Великої Палати Верховного Суду, зміна суті судового рішення у спосіб виправлення описки не відповідає меті правосуддя у демократичному суспільстві, яка полягає у необхідності забезпечення кожному справедливого та публічного розгляду його справи судом, установленим законом. Помилки, допущені судом при прийнятті та виготовленні судового рішення, не можуть виправдовувати вчинення судом дій з їх виправлення у спосіб, не передбачений процесуальним законодавством. У протилежному випадку правосуддя втрачає ознаки легітимності як процесуальна діяльність. Такі методи роботи суддів не викликатимуть суспільної довіри та матимуть наслідком ігнорування цінностей правосуддя. Вони не можуть виправдовуватися необхідністю забезпечення єдності судової практики чи верховенства права, оскільки за своєю суттю становлять ігнорування процесуального права, дотримання якого очікується суспільством як складової частини верховенства права (пункт 128 постанови).

Проте з наведеною позицією Великої Палати Верховного Суду погодитись не можна.

Статтею 1 Кодексу суддівської етики установлено, що суддя повинен бути прикладом неухильного додержання вимог закону і принципу верховенства права, присяги судді, а також дотримання високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду.

Крім цього, відповідно до Бангалорських принципів поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної ради ООН 27 липня 2006 року № 2006/23, суддя повинен здійснювати свою судову функцію незалежно, виходячи виключно з оцінки фактів, відповідно до свідомого розуміння права, незалежно від стороннього впливу, спонукання, тиску, загроз чи втручання, прямого чи опосередкованого, що здійснюється з будь-якої сторони та з будь-якою метою. Об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.

Згідно з пунктом 50 Висновку № 3 (2002) КРЄС кожний окремий суддя повинен робити все можливе для підтримання судової незалежності на інституційному та особистому рівнях; судді повинні поводитися гідно при виконанні посадових обов`язків та в особистому житті; вони повинні виконувати свої обов`язки, не допускаючи проявів фаворитизму або дійсної чи видимої упередженості; судді повинні приймати свої рішення з урахуванням усіх моментів, важливих для застосування відповідних юридичних норм, та без урахування усіх питань, що не стосуються суті справи; вони повинні забезпечувати високий ступінь професійної компетентності.

За висновками ВРП та її дисциплінарного органу, дії колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду порушують вимоги статей 250, 355, 253 КАС України, а отже, дії колегії суддів під час постановлення ухвали від 12 грудня 2019 року у справі № 469/1511/16-а не відповідали допустимій межі дискреції та принципу верховенства права. Третя Дисциплінарна палата ВРП також зазначила, що зміна мотивувальної та резолютивної частин судового рішення призвела до кардинальної зміни змісту цього рішення і така зміна не є виправленням недоліку судового рішення (дефекту судового акта), а дії суддів у цьому випадку суперечать самій процедурі здійснення правосуддя. При цьому дисциплінарний орган дійшов висновку, що такі дії суддів Верховного Суду - найвищої національної судової інстанції у системі судоустрою України, основним завданням якої є забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, що визначені процесуальним законом, підривають принцип правової визначеності та послаблюють суспільну довіру як до Верховного Суду, так і до судової влади в цілому.

Разом із тим справа № 469/1511/16-а є справою адміністративної юрисдикції, у якій відповідачами є державні органи, тобто фактично держава. Проте ані держава, ані її органи не є суб`єктами, на яких поширюються гарантії, встановлені положеннями Конвенції, що конкретизовані у рішеннях ЄСПЛ.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із частинами першою та другою статті 6 КАСУкраїни суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

ЄСПЛ зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їхні рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (BRUMARESCU v. ROMANIA), заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії» (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA), заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ констатував, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, сторони провадження повинні мати право очікувати застосування зазначених вище норм. Принцип юридичної визначеності застосовується не тільки щодо сторін провадження, а й до національних судів (див. рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія-97» проти України», заява № 19164/04, § 47).

Офіційне розуміння правової визначеності як елемента верховенства права надано в пункті 3.1 мотивувальній частині Рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 у справі № 1-25/2010, відповідно до якого одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, яким стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці є допустимим за умови передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права має базуватися на критеріях, які дадуть змогу передбачити юридичні наслідки своєї поведінки.

Принцип правової визначеності як один із фундаментальних аспектів верховенства права, що гарантує розумну передбачуваність судового рішення, реалізується шляхом забезпечення єдності судової практики.

Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (судді ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3) виявила, що в результаті технічної помилки було підписано та направлено в ЄДРСР текст постанови від 21 листопада 2019 року у справі № 469/1511/16-а, який суперечить рішенню, що фактично було прийняте суддями відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду, викладеної, зокрема, в постановах від 03 квітня 2019 року у справах № 461/2128/17, 127/23355/16-а, 686/7686/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 766/14821/16-а, від 30 травня 2019 року у справі № 308/13559/16-а, від 01 жовтня 2018 року у справі № 541/503/17, від 31 жовтня 2019 року у справі № 766/17221/16-а, від 07 листопада 2019 року у справі № 727/4435/17.

Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, усуваючи недоліки постанови від 21 листопада 2019 року у справі № 469/1511/16-а шляхом постановлення ухвали про виправлення описки, у кінцевому підсумку прийняла справедливе судове рішення, яке відповідає усталеній судовій практиці, захищає права фізичної особи від порушень з боку держави, тим самим усунула негативні наслідки для позивачки й запобігла її зверненню до ЄСПЛ.

Водночас ВРП та її дисциплінарний орган також установили факт відсутності негативних наслідків дій суддів для учасників указаної справи.

Таким чином, установлені ВРП та її дисциплінарним органом факти не дають підстави для висновку, що дії колегії суддів під час постановлення ухвали від 12 грудня 2019 року про виправлення описки у справі № 469/1511/16-ане відповідали принципам верховенства права та правової визначеності, а відтак підстав для юридичної кваліфікації дій суддів за пунктом 3 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ немає.

При цьому погоджуємося з висновками ВРП та її Дисциплінарної палати про те, що судді ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 при постановленні ухвали про виправлення описки порушили норми процесуального права, а саме статей 250, 355 КАС України, приписи яких визначають порядок проголошення судового рішення та вказують на неможливість скасування або зміни судового рішення судом, який його ухвалив, остаточність судових рішень суду касаційної інстанції, а також статті 253 КАС України, яка регламентує порядок виправлення описок і очевидних арифметичних помилок у судовому рішенні. Однак такі дії колегії суддів в цьому конкретному випадку захистили права та інтереси позивачки в адміністративній справі, що не було враховано ВРП та її дисциплінарним органом як при кваліфікації дій суддів, так і під час обрання виду дисциплінарного стягнення.

Звертаємо також увагу, що пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII передбачено дисциплінарну відповідальність судді за умисне або внаслідок грубої недбалості допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, порушення прав людини і основоположних свобод або інше грубе порушення закону, що призвело до істотних негативних наслідків.

Отже, наведеною нормою статті 106 Закону № 1402-VIII прямо передбачено дисциплінарну відповідальність судді, зокрема, за грубе порушення процесуального закону. Проте суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності за порушення норм процесуального права, якщо це не потягло порушення прав людини і основоположних свобод, виключно у випадку, якщо таке порушення призвело до істотних негативних наслідків.

Водночас ВРП та її дисциплінарний орган, установивши порушення колегією суддів норм процесуального права при постановленні ухвали від 12 грудня 2019 року про виправлення описки у справі № 469/1511/16-ата факт відсутності негативних наслідків для учасників зазначеної справи, безпідставно кваліфікували дії суддів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 за пунктом 3 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ.

На наше переконання, зазначені дії суддів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 за неможливості кваліфікації їх за пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII як спеціальним складом дисциплінарного проступку, пов`язаного з грубим порушенням суддею норм процесуального права, не можуть бути кваліфіковані й за пунктом 3 частини першої указаної статті Закону № 1402-VІІІ.

Ураховуючи викладене, вважаємо, що є підстави для задоволення скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та скасування рішення ВРП від 28 січня 2021 року № 148/0/15-21 «Про залишення без змін рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 28 жовтня 2020 року № 2963/3дп/15-20 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3».

Судді Великої Палати

Верховного Суду: О. С. Золотніков

Ж. М. Єленіна

І. В. Желєзний

Л. І. Рогач

І. В. Ткач

С. П. Штелик