Справа № 280/10981/21
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2022-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2022 року Справа № 280/10981/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., за участю секретаря судового засідання Юхименка Г.В.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача Грамчук М.О.,

представника відповідача Константінова В.І.,

представника третьої особи Матвєєва І.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (вул. Б. Грінченка, буд. 1, м. Київ, 01001), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області (вул. Гоголя, буд. 105А, м. Запоріжжя, 69011), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), про скасування наказу та поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

12.11.2021 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (далі відповідач), в якій позивач просить суд:

скасувати наказ відповідача від 20.10.2021 №576-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

поновити позивача на посаді начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області з 21.10.2021.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 21.05.2021 наказом відповідача його було призначено на посаду начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області. Оскаржуваним наказом відповідача, який був отриманий засобами поштового зв`язку, позивача було звільнено із займаної посади у зв`язку із поновленням на цій посаді особи, яка раніше її обіймала, при цьому з боку відповідача пропозицій щодо всіх наявних вакансій, на які може претендувати позивач, не надходило. Зазначає, що станом на дату прийняття оскаржуваного наказу у відповідача були вакантні посади, на які можна було призначити позивача. Також зазначає, що рішення суду, яке стало підставою для прийняття оскаржуваного наказу, було скасоване постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 09.11.2021 (справа №280/95/21). Позивач звертався до відповідача із заявою щодо його поновлення на посаді, проте відповіді не отримав. Просив задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою від 16.11.2021 у справі відкрите загальне позовне провадження, підготовче засідання призначене на 14.12.2021.

06.12.2021 від відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач зазначає, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 21.04.2021 у справі №280/95/21 було поновлено на посаді начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області ОСОБА_3 , в цій частині рішення допущене до негайного виконання. На виконання зазначеного рішення суду оскаржуваним наказом позивача було звільнено із займаної посади, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 88 Закону України «Про державну службу». Зазначає, що Закон України «Про державну службу» не містить додаткових вимог припинення державної служби та є самостійною достатньою підставою для її припинення. Вважає, що звільнення позивача відбулось із додержанням вимог законодавства України. Просить відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою від 14.12.2021 залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області (далі третя особа 1).

Протокольною ухвалою від 14.12.2021 у підготовчому засіданні оголошувалась перерва до 28.12.2021.

Протокольною ухвалою від 28.12.2021 підготовче засідання відкладалось на 18.01.2022.

14.01.2022 від третьої особи 1 до суду надійшли пояснення на позов, в яких третя особа 1 надає пояснення аналогічні за змістом відзиву відповідача.

Протокольною ухвалою від 18.01.2022 було закрите підготовче провадження, справа призначена до розгляду по суті на 09.02.2022.

Ухвалою від 09.02.2022 від відповідача були витребувані додаткові докази по справі.

Протокольною ухвалою від 09.02.2022 у судовому засіданні оголошувалась перерва до 16.02.2022.

11.02.2022 від відповідача до суду надійшли витребувані докази.

16.02.2022 від начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області Катченка Владислава Євгеновича до суду надійшла заява про вступ у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, в якій він зазначає, що наказом відповідача від 19.01.2022 №27-к ОСОБА_2 призначено на посаду начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області з 21.01.2022, оскілки рішення у даній справі може вплинути на його права та інтереси просить залучити його до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Ухвалою від 16.02.2022 залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , встановлено третій особі п`ятиденний строк з дня отримання цієї ухвали для надання пояснень щодо позову.

Протокольною ухвалою від 16.02.2022 у судовому засіданні оголошена перерва до 02.03.2022.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації в Україні із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 введений воєнний стан.

Відповідно до наказу тимчасово виконуючого обов`язки голови Запорізького окружного адміністративного суду від 28.02.2022 №11 встановлено особливий режим роботи Запорізького окружного адміністративного суду в умовах воєнного стану, у зв`язку із чим всі адміністративні справи були зняті з розгляду. Строк дії наказу від 28.02.2022 №11 продовжено наказами від 09.03.2022 №12, від 11.03.2022 №13, від 18.03.2022 №14, від 25.03.2022 №15, від 01.04.2022 №16, від 08.04.2022 №17, від 15.04.2022 №18, від 22.04.2022 №21, від 29.04.2022 №22.

Враховуючи зазначені обставини, призначене на 02.03.2022 судове засідання не відбулось.

23.05.2022 від третьої особи 2 до суду надійшли пояснення на позов, в яких третя особа 2 зазначає, що вважає звільнення позивача законним. Також зазначає, що у зв`язку із його призначенням за посаду, яку позивач обіймав до звільнення, рішення суду щодо поновлення позивача на посаді спричинить порушення прав третьої особи 2.

Ухвалою від 12.07.2022 судове засідання було призначене на 27.07.2022.

У судове засідання 27.07.2022 третя особа 2, належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання, не прибула, про причини неприбуття суд не повідомила. Суд розглянув справу за відсутності третьої особи 2.

У судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог, представник відповідача та третьої особи 1 проти їх задоволення заперечив, судом проголошено письмові пояснення третьої особи 2.

У судовому засіданні 27.07.2022 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З пояснень учасників справи та з матеріалів справи судом встановлені наступні обставини справи.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 21.04.2021 у справі №280/95/2021 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області про визнання протиправними та скасування рішень, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім іншого, зазначеним рішенням суду поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області з 05.01.2021, у цій частині рішення суду допущене до негайного виконання.

Наказом відповідача від 20.05.2021 №268-к позивача було призначено з 21.05.2021 на посаду начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області.

На підставі ухвали слідчого судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12.08.2021 (справа №937/7545/21 за матеріалами досудового розслідування, внесеного до ЄРДР під №0000145 від 12.07.2021) позивача було відсторонено від виконання обов`язків начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області.

На підставі рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 21.04.2021 у справі №280/95/2021, наказом відповідача від 20.10.2021 №576-к позивача було звільнено з посади начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області у зв`язку з поновленням на посаді ОСОБА_3 , який раніше обіймав цю посаду, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 88 Закону України «Про державну службу». Наказ видано в період відсторонення позивача від займаної посади за судовим рішенням.

Копію наказу відповідача від 20.10.2021 №576-к позивач отримав засобами поштового зв`язку 09.11.2021 (матеріали справи не містять доказів на спростування даного твердження позивача).

В матеріалах справи відсутні будь-які докази звернення відповідача до позивача із пропозицією іншої роботи (посади). Представник відповідача підтвердив, що такої пропозиції від відповідача позивачу не надходило.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 09.11.2021 у справі №280/95/21 було задоволено апеляційні скарги Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області: рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 21 квітня 2021 року у справі № 280/95/21 скасоване, ухвалене нове рішення, яким в позові відмовлено.

10.11.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив скасувати наказ про своє звільнення та поновити його на посаді начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області.

Інформацію щодо стану розгляду даної заяви відповідач суду не надав.

Вважаючи наказ про своє звільнення із займаної посади протиправним позивач звернувся до суду із цим позовом.

Наказом відповідача від 19.01.2022 №27-к на посаду начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області призначено третю особу 2.

Надаючи правову оцінку обставинам справи суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Предметом спору у справі, що розглядається, є звільнення позивача із займаної посади відповідно до пункту 1 частини першої 88 Закону №889-VIII у зв`язку з поновленням на посаді державної служби особи, яка раніше її займала.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, урегульовані Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин, далі - № 889-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону №889-VIII, державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно із пунктом 5 частини першої статті 83 Закону №889-VIII, державна служба припиняється у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону).

Пунктом 1 частини 1 статті 88 Закону №889-VIII визначено, що підставою для припинення державної служби у зв`язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін, є поновлення на посаді державної служби особи, яка раніше її займала.

Відповідно до частин 1 - 3 статті 5 Закону №889-VIII, правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Так, згідно пункту 6 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Згідно з ч.2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За приписами ч. 4 ст. 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

В свою чергу особливості застосування до державних службовців ч. 2 ст. 40 КЗпП України містяться в ч. ч. 3, 4 ст. 87 Закону №889-VIII лише щодо п.п. 1, 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII (аналог п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

Крім того, ч. 6 ст. 49-2 КЗпП України визначено, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Суд зазначає, що в силу приписів ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Пунктом 3 частини 1 статті 371 КАС України визначено, що негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, рішення суду про поновлення особи на посаді у відносинах публічної служби підлягає негайному виконанню, а тому вимоги ч. 6 ст. 49-2 КЗпП України щодо обов`язку працедавця персонально повідомити державного службовця про наступне вивільнення не пізніше ніж за 30 календарних дні є такими, що очевидно не можуть бути застосовані до випадку припинення державної служби у зв`язку з поновлення на посаді державної служби особи, яка раніше її займала, за рішенням суду, яке підлягає негайному виконанню. Тобто, термін «вивільнення», застосований у главі ІІІ-А КЗпП України не є тотожнім звільненню за п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а так само п. 1 ч. 1 ст. 88 Закону №889-VIII, а тому посилання позивача на приписи ст. 49-2 КЗпП України суд відхиляє, як безпідставні.

Отже, законодавство України не містить приписів щодо особливостей застосування ч. 2 ст. 40 КЗпП України відносно п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (п. 1 ч. 1 ст. 88 Закону №889-VIII) до державних службовців, натомість ч. 3 ст. 5 Закону №889-VIII містить банкетну норму, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Тобто, Закон №889-VIII не містить особливостей застосування до державних службовців приписів ч. 2 ст. 40 КЗпП України у разі їх звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 88 Закону №889-VIII, а відтак ця норма має застосовуватися без особливостей.

Відтак, до спірних правовідносин належить застосовувати вимоги ч. 2 ст. 40 КЗпП України.

Разом з тим, законодавство України містить прогалину в частині строків та форми пропозиції іншої роботи (посади) державному службовцю, якого має бути звільнено за п. 1 ч. 1 ст. 88 Закону №889-VIII.

З наданої відповідачем на виконання ухвали суду від 09.02.2022 інформації вбачається, що станом на дату прийняття оскаржуваного наказу у відповідача були наявні вакантні посади, які могли бути запропоновані позивачу відповідно до його категорії державного службовця, проте не були запропоновані.

Суд зауважує, що Верховним Судом неодноразово було висловлено правову позицію щодо процедури звільнення державних службовців згідно п.1 ч.1 ст. 88 Закону №889-VIII в частині необхідності надання пропозицій вакантних посад в державному органі.

Так, Верховний Суд у постанові від 08.05.2019 у справі № 813/2091/16 (п. 32-35 постанови) зазначив, що: <…> «Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Верховний Суд погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанції, що у розумінні приписів пункту першого частини першої статті 88 Закону №889-VIII та положень статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення працівника допускається лише після надання роботодавцем пропозицій щодо всіх наявних вакансій на які може претендувати працівник та у разі відмови працівника від запропонованих посад.

В даному випадку відповідачами не було запропоновано позивачу всі наявні в ДФС України вакансії, що є порушення відповідачами норм діючого законодавства щодо звільнення позивача.

За таких обставин, Верховний Суд вважає правильними висновки суду першої та апеляційної інстанції щодо визнання протиправними та скасування спірних наказів, якими було припинено державну службу позивачу».

Аналогічні правові позиції Верховного Суду щодо застосування норми права - п.1 ч. 1 ст. 88 Закону №889-VIII знаходять своє відображення в постановах від 08.07.2020 у справі №813/3294/17, від 02.06.2020 у справі № 826/11434/18, від 09.06.2022 у справі №520/12253/19.

Тому, враховуючи вищенаведені позиції Верховного Суду, а також те, що судом не встановлено, і це не заперечується відповідачем, що при звільненні позивачу не було запропоновано іншу роботу (вакантну посаду), наявність якої (яких) станом на дату прийняття оскаржуваного наказу підтверджується самим відповідачем, суд дійшов висновку щодо протиправності оскаржуваного наказу про звільнення позивача, у зв`язку із недодержанням процедури звільнення, визначеної ч. 2 ст. 40 КЗпП України.

Відтак, оскаржуваний наказ підлягає скасуванню.

Вирішуючи вимогу позивача про поновлення його на посаді начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області суд виходить з наступного.

В період розгляду даної справи в суді, наказом відповідача від 19.01.2022 №27-к на посаду начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області призначено третю особу 2.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Суд зазначає, що наказом відповідача від 19.01.2022 №27-к на посаду начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області призначено третю особу 2.

Також вище суд зазначав, що законодавство України містить прогалину в частині строків та форми пропозиції іншої роботи (посади) державному службовцю, якого має бути звільнено за п. 1 ч. 1 ст. 88 Закону №889-VIII. Через наведену прогалину відповідач неспроможний із дотриманням вимог законодавства України звільнити третю особу 2 за п. 1 ч. 1 ст. 88 Закону №889-VIII у випадку поновлення позивача на цю посаду (невизначено в який строк має бути надана особі, що звільняється за п. 1 ч. 1 ст. 88 цього Закону, пропозицію іншої роботи та в якій формі), що в свою чергу може призвести до ініціювання третьою особою 2 аналогічного позову та може призвести до повторного порушення прав позивача.

Тому, в даному випадку, для уникнення ймовірних судових спорів щодо поновлення третьої особи 2 на займаній посаді, ефективним засобом відновлення порушеного права позивача буде не поновлення позивача на цій же посаді, а надання відповідачем пропозицій позивачу щодо вакансій, на які може претендувати позивач, з урахуванням його фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності. У разі погодження позивача з наданими пропозиціями - призначення його на відповідну посаду.

Саме у такий спосіб буде дотримано відповідачем вимоги чинного законодавства та відновлено порушене право позивача, і разом з цим, не призведе до порушення прав третьої особи 2, якого призначено на цю посаду.

При цьому суд враховує, що позивачем не заявлялись вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки станом на дату прийняття оскаржуваного наказу позивача було відсторонено від посади, а тому судом не вирішуються питання про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що ефективним способом захисту прав позивача буде зобов`язання відповідача запропонувати та працевлаштувати позивача на посаді рівнозначній тій, яку він займав до припинення державної служби 20 жовтня 2021 року.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.05.2019 у справі №813/2091/16.

Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням встановлених обставин справи та висновків суду, позов слід задовольнити частково, а саме в наведеній вище частині.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору в силу приписів Закону України Про судовий збір, а інші учасники справи судових витрат не заявляли, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 20.10.2021 №576-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Зобов`язати Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів запропонувати та працевлаштувати ОСОБА_1 на посаді рівнозначній тій, яку він займав до припинення державної служби 20 жовтня 2021 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 01.08.2022.

Суддя Р.В. Кисіль