Справа № 420/22542/21
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2022-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/22542/21
Головуючий в 1 інстанції: Білостоцький О.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д..

суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 березня 2022 року у справі за позовом громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про заборону в`їзду в Україну, -

В С Т А Н О В И В:

18.11.2021 року позивач - громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив суд визнати протиправними та скасувати рішення від 08.09.2021 року №81 про заборону в`їзду в Україну щодо громадянина Таджикистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що оскаржуване рішення є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки воно необґрунтоване, невмотивоване та є таким, що не враховує обставини перебування позивача у цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 та те, що він є батьком малолітньої дитини ОСОБА_3 , яка є також громадянкою України.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 березня 2022 року, ухваленим в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 .

Визнане протиправним та скасоване рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 08.09.2021 року №81 про заборону громадянину Таджикистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в`їзду в Україну терміном на 3 (три) роки.

Стягнуто з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого позивачем судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 908,00 грн.

Стягнуто з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму судових витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що працівниками Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області правильно прийняте рішення від 08.09.2021 року про заборону в`їзду на територію України строком на 3 роки стосовно позивача, оскільки відповідач мав достатні правові підстави для прийняття такого рішення відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» з метою охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні, враховуючи проживання в Україні без документів на право проживання в Україні, відсутність постійного місця проживання та законного джерела існування, незаконне перебування на території України, відсутність дій для легалізації власного становища, притягнення позивача до адміністративної відповідальності за проживання без документів на право проживання в Україні (ч. 1 ст. 203 КУпАП), та з метою охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Позивач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Таджикистан, що підтверджується копією паспорту серії НОМЕР_1 від 24.10.2002 року.

08 вересня 2021 року працівниками ГУ ДМС України в Одеській області під час проведення оперативно-профілактичних заходів за адресою: АДРЕСА_1 було виявлено громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час здійснення перевірки законності перебування позивача на території України було встановлено, що ОСОБА_1 прибув в Україну у 2016 році легально через КПП «Одеса», однак станом на 08.09.2021 року на території України перебуває незаконно.

Постановою ГУ ДМС України в Одеській області від 08 вересня 2021 року серії ПН МОД №005857 ОСОБА_1 на підставі протоколу про адміністративне правопорушення ПР МОД №005799 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1 700 грн. Зазначений штраф позивачем добровільно сплачено 16.09.2021 року, що підтверджено матеріалами справи.

Також 08.09.2021 року ГУ ДМС України в Одеській області прийняте рішення №225 про примусове повернення позивача в країну походження та зобов`язано його залишити територію України у термін до 17 вересня 2021 року, оскільки останній своїми діями порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Крім того, 08.09.2021 року відповідачем було винесено рішення №81, яким громадянину Таджикистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заборонено в`їзд в Україну терміном на 3 (три) роки.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02.11.2021 року у справі №523/17403/21 встановлений факт батьківства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Таджикистану, відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та вирішено внесені зміни до актового запису про народження №577, складеного 31 березня 2009 року Першим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, вказавши в актовому записі про її народження запис про батька - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Таджикистану.

Внесені зміни до актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис №577, складений 31 березня 2009 року Першим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, зі зміни прізвища дитини з ОСОБА_4 на ОСОБА_5 , із зазначенням в актовому записі про її народження запису про батька: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Таджикистану, місце проживання: АДРЕСА_2 .

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що заборона позивачу в`їзду в Україну терміном на три роки порушує одне із основоположних прав людини на возз`єднання сім`ї, а тому оскаржуване рішення від 08.09.2021 року №81 є необґрунтованим, а тому протиправним та таким що підлягає скасуванню.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року № 360 затверджено Положення про Державну міграційну службу України (далі - Положення №360)

Пунктом 1 Положення №360 передбачено, що Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відповідно до пункту 2 Положення №360, ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (тут і надалі далі Закон № 3773-VI в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За приписами ч. 1 ст. 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Частиною 2 статті 26 Закону № 3773-VI визначено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Статтею 13 Закону № 3773-VI передбачено підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну.

У відповідності до частини 1 статті 13 Закону № 3773-VI, в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

- в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

- якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

- якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

- якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

- якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;

- якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.

Апеляційний суд зазначає, що вказаний перелік підстав для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150, визначений порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України.

Положеннями п. 1.6 вищевказаної Інструкції передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 08 серпня 2019 року у справі №352/286/17 зазначив: «…З аналізу норм діючого законодавства вбачається, що уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону), приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження, не зобов`язані одночасно приймати рішення й про заборону в`їзду цієї особи на територію України. Встановлена частиною другою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» можливість прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень. Тобто, суб`єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень.

Виходячи з конструкції правової норми, закріпленої в частині 2 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну не є обов`язковою санкцією, а являється факультативною, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених Законом підстав. При цьому, статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» не визначено підстави для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на 3 роки, у випадку прийняття рішення про примусове повернення».

З огляду на вищевказане, при прийнятті рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб`єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені в статті 13 Закону.

Апеляційний суд зазначає, що позивач до кримінальної відповідальності не притягувався, в розшуку, під слідством та судом в Україні не перебуває, обставин, які б забороняли примусове повернення з України в країну походження чи третю країну, відповідно до статті 31 Закону, не виявлено.

Також, апелянт не надав доказів, які свідчать про наявність достатніх підстав для застосування до позивача заборони в`їзду в Україну терміном на три роки.

Як правильно вказав суд першої інстанції та не спростовано доводами апеляційної скарги, порушений позивачем законодавчо встановлений порядок перебування на території України є достатньою підставою для застосування заходів у вигляді примусового повернення у країну походження та у спірних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення, без необхідності заборони в`їзду в України терміном на три роки.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постановах від 10 квітня 2019 року у справі №802/294/17-а та від 27 червня 2019 року у справі №264/4077/17.

Також, апеляційний суд, як і суд першої інстанції, зазначає, що в оскаржуваному рішенні відсутні підстави для заборони позивачу в`їзду в Україну терміном на три роки, а саме відсутні будь-які належні обґрунтування необхідності застосування щодо позивача такої суворої санкції.

Крім того, як правильно зазначив судом першої інстанції, при ухваленні оскаржуваного рішення відповідач не врахував перебування позивача у цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 та той факт, що на території України проживає малолітня дитина позивача.

В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення в частині заборони в`їзду позивачу на територію України терміном на 3 (три) роки є протиправним, а тому, правильно скасоване судом першої інстанції.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем застосовано формальний підхід до прийняття оскаржуваного рішення без з`ясування всіх фактичних обставин, які могли вплинути на результат вирішення питання щодо застосування до позивача заборони в`їзду на територію України, враховуючи щире каяття позивача у справі про адміністративне правопорушення, сплату ним штрафу, а також наявність інформації про те, що на території України проживає малолітня дитина позивача.

Таким чином, апеляційний суд, як і суд першої інстанції дійшов висновку, що заборона ОСОБА_1 в`їзду в Україну терміном на три роки порушує одне із основоположних прав людини на возз`єднання сім`ї, а тому оскаржуване рішення від 08.09.2021 року №81 є необґрунтованим, а тому протиправним та таким що підлягає скасуванню.

Стосовно інших посилань апелянта в апеляційній скарзі, апеляційний суд зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, апеляційним судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 19, Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-77, 242, 257, 293, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 березня 2022 року у справі № 420/22542/21 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28.07.2022 року.

Головуючий суддя Домусчі С.Д.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.