Справа № 200/5390/20-а
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2022-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2022 року справа №200/5390/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Блохіна А.А., Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратури на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року по справі №200/5390/20-а (суддя І інстанції Крилова М.М., повний текст рішення складено 18 жовтня 2021року в м.Слов`янськ Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Донецької області про стягнення коштів,-

УСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з позовом до Прокуратури Донецької області про стягнення вихідної допомоги у сумі 30345,21 грн.; стягнення середнього заробітку за весь час затримки при звільненні по день ухвалення судового рішення.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 червня 2021 року рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року і постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року у цій справі скасовано, справу направлено на новий розгляд до Донецького окружного адміністративного суду.

Верховний Суд дійшов висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону №1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачено виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Однак у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже, не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання. З огляду на наведене, Суд уважає помилковими висновки судів попередніх інстанцій про відсутність у позивачки права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Прокуратури Донецької області на користь позивачки вихідну допомогу при звільненні у розмірі 30345 (тридцять тисяч триста сорок п`ять) гривень 21 коп. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 188104 (сто вісімдесят вісім тисяч сто чотири) гривень 47 коп..

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що Верховний суд задовольняючи касаційну скаргу позивача та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, виходив з того, що позивачка наказом прокурора Донецької області від 04.05.2020 року № 372-к звільнена з вказаної посади та з органів прокуратури Донецької області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру». Доказів скасування вказаного наказу матеріали справи не містять та судами не встановлені. Тобто, зазначені факти Верховний суд вважав такими, що можуть вплинути на правильність вирішення спору. При цьому, судом першої інстанції не було враховано, що наказом керівника Донецької обласної прокуратури від 30.07.2021 року №2132-к позивачку поновлено на посаді начальника відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Донецької області з 05 травня 2020 року.

Сторони звернулись до суду з клопотанням розглядати справу за їх відсутності, тому відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивачка з 27.12.2001 року працювала в органах прокуратури України, зокрема з 26.07.2018 року на посаді начальника відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді Прокуратури Донецької області та з органів прокуратури Донецької області.

Наказом прокурора Донецької області від 04.05.2020 року № 372-к звільнена з вказаної посади та з органів прокуратури Донецької області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Вихідну допомогу при звільненні їй нараховано та виплачено не було.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28.09.2020 р. по справі №200/5402/20-а визнано протиправним та скасовано наказ Прокуратури Донецької області від 04 травня 2020 року №372-к. Поновлено позивачку на посаді начальника відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Донецької області та органів прокуратури Донецької області з 05 травня 2020 року. Стягнуто з Донецької обласної прокуратури на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 145 946 (сто сорок п`ять тисяч дев`ятсот сорок шість) грн. 01 коп. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2021 року рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року у справі № 200/5402/20-а змінено. Абзац другий резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року у справі № 200/5402/20-а перед словом «скасувати» доповнити словосполученням «Визнати протиправним та». В абзаці четвертому резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року у справі № 200/5402/20-а виключити фразу «та органів прокуратури Донецької області». В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Наказом керівника Донецької обласної прокуратури від 30.07.2021 року №2132-к позивачку поновлено на посаді начальника відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Донецької області з 05 травня 2020 року.

Наведені обставини сторонами не оспорюються. Спірні правовідносини між сторонами склалися з приводу правомірності/неправомірності дій відповідача щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні позивачки з органів прокуратури.

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

Верховний Суд, скасовуючи рішення суду першої та апеляційної інстанцій у цій справі, дійшов висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону №1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачено виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Однак у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже, не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Отже, наведеною нормою передбачено виплату працівникові вихідної допомоги при припиненні трудового договору.

Колегія суддів зазначає, що вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що працівникові виплачується вихідна допомога як державна гарантія при припиненні трудового договору з незалежних від працівника обставин.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачка оскаржила в судовому порядку своє звільнення.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28.09.2020 р. по справі №200/5402/20-а (набрало законної сили 19.07.2021р.) визнано протиправним та скасовано наказ Прокуратури Донецької області від 04 травня 2020 року №372-к. Поновлено позивачку на посаді начальника відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Донецької області та органів прокуратури Донецької області з 05 травня 2020 року. Стягнуто з Донецької обласної прокуратури на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 145 946 (сто сорок п`ять тисяч дев`ятсот сорок шість) грн. 01 коп. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Наказом керівника Донецької обласної прокуратури від 30.07.2021 року №2132-к позивачку поновлено на посаді начальника відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Донецької області з 05 травня 2020 року.

Отже, в справі № 200/5402/20-а в порядку статті 235 КЗпП України на користь позивачки стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 травня 2020 року, а в нинішній справі вона вимагає стягнути на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в порядку статті 117 КЗпП України з 05 травня 2020 року.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 05.08.2020р. у справі № 686/20491/18, за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

Також в постанові від 29 листопада 2021 року в справі № 815/42/16 Верховний Суд зауважив, що позовні вимоги у частині оскарження бездіяльності ГУ МВС в Одеській області щодо невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні й стягнення середнього заробітку за весь час затримки цієї виплати є взаємовиключними з вимогами стосовно оскарження наказу про звільнення, поновлення на роботі й стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які були задоволені судами попередніх інстанцій. В цій справі Верховний Суд також послався на висновки Верховного Суду, викладених в постанові від 05.08.2020 р. у справі № 686/20491/18.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.02.2022р. в справі №755/12623/19 дійшла наступних висновків:

«У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі №6-2912цс16 зроблено правовий висновок про те, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування, тому застосуванню підлягає положення тієї норми, яка регулює більш тривале порушення трудових прав позивача.

Крім того, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав, що особу поновлено на роботі, тобто вона не має статусу звільненого працівника, а тому підстави покладення на роботодавця відповідальності за статтею 117 КЗпП України не виникли, що узгоджується з правовим висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним в постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 761/1812/16-ц (провадження № 61-5745св18).

Ні КЗпП України, ні Законом № 108/95-ВР не передбачено відповідальності роботодавця за порушення термінів виплати заробітної плати у вигляді стягнення на користь працівника, що продовжує працювати на підприємстві, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні».

Відтак, колегія суддів згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 05.08.2020 року в справі № 686/20491/18 та від 29 листопада 2021 року в справі № 815/42/16, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року в справі № 755/12623/19.

З огляду на зазначене, та враховуючи, що позивачку поновлено на роботі, тобто вона не має статусу звільненого працівника, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення на її користь вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в порядку статті 117 КЗпП України, а тому судом першої інстанції безпідставно задоволено позов.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратури на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року по справі №200/5390/20-а - задовольнити.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року по справі №200/5390/20-а - скасувати .

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Прокуратури Донецької області про стягнення вихідної допомоги у сумі 30345,21 грн.; стягнення середнього заробітку за весь час затримки при звільненні по день ухвалення судового рішення відмовити.

Повне судове рішення 26 липня 2022 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

І.Д. Компанієць