Справа № 718/244/22
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2022-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2022 року м. Чернівці Справа № 718/244/22

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левицького В.К., розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про позбавлення права на покращення пенсійного забезпечення.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Кіцманського районного суду Чернівецької області з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про позбавлення права на покращення пенсійного забезпечення.

Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04.02.2022 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про позбавлення права на покращення пенсійного забезпечення передано до Чернівецького окружного адміністративного суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що у зв`язку із тим, що змінився прожитковий мінімум з 01.12.2021, а йому виповнилося 65 років, він має право на покращення пенсійне забезпечення та підвищення пенсії, однак відповідачем позбавлено права на покращення пенсійне забезпечення.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду відкрито провадження у адміністративні справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, встановленими ст. ст. 257-263 КАС України без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

З метою з`ясування всіх обставин у справі пунктом 4 вищевказаної ухвали суду, витребувано з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області копії матеріалів пенсійної справи позивача.

Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (далі - відповідач) подало до суду відзив на адміністративний позов, в якому вказувало, що на згідно з матеріалів пенсійної справи, позивач з 29.03.2005 перебуває на обліку в Головному управлінні як одержувач пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV. На момент виникнення спірних правовідносин, позивач отримує пенсію за віком в розмірі 2106,88 грн. Відповідач зауважує, що право на встановлення мінімального розміру пенсії в розмірі 40% від мінімальної заробітної плати (тобто на даний час 2600 грн) мають 65-річні чоловіки за наявності 35 років страхового стажу. Іншої умови чинним законодавством не передбачено. Оскільки, у позивача відсутній необхідний страховий стаж (35 років) в Головного управління відсутні правові підстави для визначення для заявника мінімальної пенсійної виплати в розмірі 2600 грн. На думку відповідача, у діях органу Пенсійного фонду не вбачається протиправних дій по відношенню до позивача, Головним управлінням проведено перерахунок та виплату пенсії позивачу згідно вимог законодавства, що діяли на час вчинення відповідних дій.

З`ясувавши обставини, на які посилаються учасники справи в обґрунтування своїх вимог та заперечень, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 29.03.2005 перебуває на обліку в Головному управлінні як одержувач пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Згідно рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області № 26 від 05.11.2021 позивач отримує пенсію за віком в розмірі 2106,88 грн.

Відповідно до розрахунку трудового стажу, стаж роботи позивача становить 25 років 3 місяці 23 дні.

Як видно із позовної заяви, позивач вказував, що у зв`язку із тим, що змінився прожитковий мінімум з 01.12.2021, а йому виповнилося 65 років, він має право на покращення пенсійне забезпечення та підвищення пенсії.

Вважаючи, що його позбавлено права на покращення пенсійного забезпечення, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд прийшов до висновку, що адміністративний позов задоволенню повністю не підлягає з наступних підстав.

Згідно із статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Стосовно наявності підстав для здійснення перерахунку пенсії у зв`язку із збільшенням прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, суд вказує на таке.

Загальні умови, порядок нарахування та розмір пенсій визначаються, зокрема, Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Масовий перерахунок пенсій проводиться з метою підвищення їх розміру у зв`язку із зростанням середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески за минулий рік, а також збільшенням розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (ч. 2, 3 статті 42 Закону № 1058-IV ).

Згідно до ч. 3 ст. 43 Закону 1058-IV з 1 січня 2016 року у разі збільшення розмiру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, а також У разi збiльшення розміру мінімальної заробітної плати, визначеної законом про Державний бюджет України на відповідний рік, пiдвищується розмір пенсії, обчислений вiдповiдно до статті 28 цього Закону (крім пенсіонерів, які працюють (провадять дiяльнiсть, пов`язану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соцiальне страхування).

Перерахунок пенсії проводиться з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму/мінімальної заробітної плати.

Вiдповiдно до ч. 2 ст. 28 Закону 1058-IV з 1 січня 2018 року для осіб, які досягли віку 65 років, мінімальний розмiр пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі 40 відсотків мінімальної заробітної плати визначеної законом про Державний бюджет України на відповідний рік, але не менше прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Згідно до ст. 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2021 рік від 15.12.2020 № 1082-IX установлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2189 гривень, з 1 липня - 2294 гривні, з 1 грудня 2393 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1769 гривень, з 1 липня - 1854 гривні, з 1 грудня 1934 гривні. Крім того, розмір мінімальної заробітної плати з 1 грудня 2021 становить 6500,00 грн.

Поряд з цим, суд зауважує, що згідно п. 4-1 Прикінцевих положень Закону 1058-IV для осіб, яким пенсія призначена до набрання чинності Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", крім тих, яким після набрання чинності зазначеним Законом здійснювався перерахунок пенсії з урахуванням заробітної плати за періоди страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії:

- мінімальний розмір пенсії за віком, передбачений абзацом першим частини першої статті 28 цього Закону, встановлюється за наявності у чоловіків 25 років, а у жінок 20 років страхового стажу;

збільшення пенсії, передбачене абзацом другим частини першої статті 28 цього Закону, встановлюється за кожний повний рік страхового стажу понад 25 років чоловікам і 20 років жiнкам.

Тобто, підвищення розміру пенсії за приписами частини 3 статті 42 Закону № 1058-ІV стосується пенсій, обчислених відповідно до статті 28 цього Закону, яка регулює питання мінімального розміру пенсій.

Так, відповідно до абз. 1 ч.1 ст. 28 Закону № 1058-ІV мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, пенсії або аналогічної виплати, встановленої в інших державах, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі встановлюється з урахуванням зазначених сум.

Частиною 3 ст. 28 Закону № 1058-ІV встановлено, що за наявності страхового стажу меншої тривалості, ніж передбачено частиною першою цієї статті, пенсія за віком встановлюється в розмірі, пропорційному наявному страховому стажу, виходячи з мінімального розміру пенсії за віком.

Тобто, у особи виникає право на отримання мінімальної пенсії за віком за умови наявності двох обставин - досягнення пенсійного віку та наявність необхідного страхового стажу. Поєднання вказаних умов передбачає об`єктивно обґрунтоване застосування механізму загальнообов`язкового державного пенсійного страхування з позицій настання визначених страхових ризиків (непрацездатність за віком) та економічної забезпеченості функціонування самоврядної солідарної системи фінансування (страхового стажу як періоду (строку) сплати страхових внесків для капіталізації страхової системи).

Верховний Суд вже розглядав справи з таким предметом спору. Зокрема, у постанові від 31.10.2018 у справі № 148/625/17, обставини якої є подібними, Верховний Суд у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду зазначив:

«Частиною першою статті 28 Закону № 1058- ІV визначено, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі зменшується на розмір зазначеної пенсії.

Частиною другою названої статті передбачено, що за наявності страхового стажу меншої тривалості, ніж передбачено частиною першою цієї статті, пенсія за віком встановлюється в розмірі, пропорційному наявному страховому стажу, виходячи з мінімального розміру пенсії за віком.

Отже, наведеними нормами встановлено право на отримання особою мінімальної пенсії за віком за умови виконання двох умов - досягнення пенсійного віку та наявність необхідного страхового стажу. Поєднання вказаних умов передбачає об`єктивно обґрунтоване застосування механізму загальнообов`язкового державного пенсійного страхування з позицій настання визначених страхових ризиків (непрацездатність за віком) та економічної забезпеченості функціонування самоврядної солідарної системи фінансування (страхового стажу як періоду (строку) сплати страхових внесків для капіталізації страхової системи).

Недосягнення пенсійного віку зумовлює відмову у призначенні пенсії за відсутністю відповідного права, а наявність страхового стажу меншої тривалості тягне визначення мінімальної пенсії у розмірі пропорційному до наявного страхового стажу, виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом (ч. 3 ст. 28 Закону №1058-ІV)».

Згідно розрахунку трудового стажу, стаж роботи позивача становить 25 років 3 місяці 23 дні.

Суд зауважує, що позивач не має 35 років страхового стажу, тому розмір пенсії обчислено не у розмірі мінімального розміру пенсії.

Оскільки розмір страхового стажу позивача є меншим ніж передбачено ч. 1 ст. 28 Закону № 1058-ІV України, суд дійшов висновку про те, що позивач не набув права на отримання пенсії у розмірі прожиткового мінімуму.

Відповідно, орган Пенсійного фонду не мав підстав для перерахунку пенсії позивача у зв`язку із збільшенням прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Отже, враховуючи вищезазначене, право на встановлення мiнiмального розміру пенсії в розмірі 40% від мінімальної заробітної плати (тобто на даний час 2600 грн) мають 65-річні чоловіки за наявності 35 років страхового стажу.

Суд наголошує, що інших умов чинним законодавством не передбачено.

Оскільки у позивача відсутній необхідний страховий стаж (35 років), на переконання суду, в Головного управління відсутні правові підстави для визначення для позивача мінімальної пенсійної виплати в розмірі 2600,00 грн.

З огляду на наведене, посилання позивача на протиправність виплати йому пенсії у розмірі, нижчому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, суд визнає необґрунтованим.

Таким чином, суд вважає, що в діях органу Пенсійного фонду не вбачається протиправних дій по відношенню до позивача, Головним управлінням проведено перерахунок та виплату пенсії позивачу згідно вимог законодавства, що діяли на час вчинення відповідних дій.

Більше того, суд зауважує, що позивач не звертався до відповідача із заявою для здійснення перерахунку пенсії нижчому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність.

Отже, суд виходить з того, що ненадання позивачем заяви для здійснення відповідачем перерахунку пенсії, а також неприйняття відповідачем рiшення про відмову в перерахунку позивачу пенсії за віком, не свідчить про позбавлення позивача права на пенсійне забезпечення.

Крім того, суд, застосувавши правову позицію, викладену Верховним Судом в постанові від 08.05.2018 у справі № 607/8511/17, дiйшов висновку, що доводи позивача про отримання ним пенсії у розмiрi, що є меншим за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, є необґрунтованими, оскільки норми Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" не суперечать ч. 3 ст. 46 Конституції України.

В контексті завдань адміністративного судочинства (ст. 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Частина 2 ст. 55 Конституції України гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Право на судовий захист закріплено й ст. 5 КАС України, відповідно до ч. 1 якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

У постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі № 800/301/16 було сформовано правовий висновок, який в подальшому було підтримано Верховним Судом, зокрема у постанові від 22.08.2019 у справі № 288/1557/16-а, про те, що "гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення".

Крім того, у постанові від 22.08.2019 (справа № 288/1557/16-а) Верховний Суд дійшов висновку, що "позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки позивача у сфері публічно-правових відносин.

З цього видно, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах".

Такі вимоги процесуального закону та усталена практика Верховного Суду вказують на те, що, під час розгляду справи позивач повинен довести, а суд встановити факти або обставини, які б свідчили про вплив рішень дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень на права та законні інтереси позивача та їх порушення внаслідок такого впливу.

Відтак, суд вважає, позивач не обґрунтовував порушення своїх прав, свобод та інтересів, а також не зазначив обставини, які перешкоджали йому в реалізації гарантованих Конституцією України прав на пенсійне забезпечення.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовна вимога про позбавлення права на покращення пенсійного забезпечення є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Оцінюючи правомірність дій та рішень відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у ч. 3 ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, яких повинні дотримуватися суб`єкти владних повноважень при реалізації дискреційних повноважень.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положення ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як зазначено ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час судового розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів належними засобами доказування правомірність своїх дій, тому позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Доводи позивача щодо протиправності дій відповідача, суд відхиляє, оскільки під час розгляду справи по суті ним не доведено факту порушення оскаржуваними діями своїх прав, свобод чи інтересів.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Частиною 5 ст. 139 КАС України встановлено, що у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки, у задоволенні позову позивачу відмовлено повністю, та за відсутності понесення відповідачем судових витрат, судом розподіл судових витрат не проводиться.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 72, 73, 77, 90, 139, 241-243, 246, 287 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про позбавлення права на покращення пенсійного забезпечення, - відмовити повністю.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 );

відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (Площа Центральна, 3, місто Чернівці, Чернівецька область, ).

Суддя В.К. Левицький