Справа № 160/4333/21
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2022-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

27 липня 2022 року м. Дніпросправа № 160/4333/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

за участю секретаря судового засідання Давіденко Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року (суддя Кучма К.С., м. Дніпро) у справі № 160/4333/21

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава

про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

встановив:

У березні 2021 року ОСОБА_1 (далі позивачка) звернулась до суду із позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава (далі відповідач), у якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві від 24.02.2021 р. № 27-о про припинення державної служби та звільнення позивачки з посади слідчого другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури та змін до штатного розпису;

- поновити позивачку на посаді слідчого другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, або, у разі ліквідації її на день ухвалення судового рішення, на посаду слідчого слідчого відділу територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, з аналогічними функціональними обов`язками;

- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 02.03.2021 р. до дати фактичного поновлення на роботі, у порядку та за алгоритмом, визначеним Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року у задоволені позовної заяви відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірний наказ директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві від 24.02.2021 р. № 27-о про припинення державної служби та звільнення позивачки, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури та змін до штатного розпису є таким, що прийнятий у межах повноважень, у спосіб та у порядку, що визначенні чинним законодавством. Відтак, відсутні підстави і для задоволення інших позовних вимог в частині поновлення позивачки на посаді та стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки ці позовні вимоги є похідними від вимоги щодо скасування наказу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, від 24.02.2021 року № 27 о/с.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачка оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вимоги апеляційної скарги позивача мотивовано, зокрема тим, що суд першої інстанції не врахував доводи позивачки, згідно яких у ТУ ДБР у м. Полтаві відбулась зміна істотних умов праці, а не скорочення посад державної служби. Крім того, на думку позивачки, суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин норми трудового законодавства. Також, позивачка вважає протиправним застосування до неї п.1 ч.1 ст. 87 Закону України від 10.12.2015 №889-VIII «Про державну службу». Водночас, позивачка зазначає, що відповідачу не надано жодних дискреційних повноважень щодо вибору порядку дій в разі віднесення посад слідчих до посад рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, жодних законодавчих перешкод для призначення позивачки в нову штатну структуру та присвоєння спеціального звання ДБР не було. Також, на думку позивачки, суд першої інстанції витлумачив норму пп.4 п.3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 305-ІХ у спосіб, який суперечить її змісту. Крім того, позивачка вважає, що у директора відповідача були відсутні повноваження щодо її звільнення, а суд помилково не врахував наявність підстав щодо переважного права залишення позивачки на роботі у зв`язку з наявністю доступу до державної таємниці та дискримінаційний підхід щодо неї під час звільнення.

З огляду на це, позивачка просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу позивачки, у якому вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема в повному обсязі з`ясовані всі обставини справи, що мають значення для вирішення спору. Крім того, відповідач зазначає, що на момент виникнення спірних правовідносин діяла редакція закону «Про державну службу», яка не містила норму про те, що процедура вивільнення державних службовців за п.1 ч.1 ст. 87 цього закону визначається законодавством про працю. Також, відповідач вказує, що директор ТУ ДБР у м. Полтаві є посадовою особою, яка законом уповноважена призначати і звільняти працівників ТУ ДБР у м. Полтаві.

З цих підстав, відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні позивачка та її представник вимоги апеляційної скарги підтримали у повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача проти вимог апеляційних скарг заперечив, підтримавши висновки суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами не заперечується, що наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава від 23.11.2018 р. №28-0 позивачку з 27.11.2018 р. призначено на посаду слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава з 23.11.2018 р., як таку, що пройшла за конкурсом з випробувальним строком 6 місяців.

Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава від 28.11.2018 р. № 39-о позивачку переведено на посаду слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава.

02.11.2020 року позивачці вручено попередження про наступне вивільнення від 02.11.2020 року №16111/15-01, в якому викладено попередження наступного змісту: "У зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, відповідно до наказів Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 р. №581, 20.10.2020 р. №197ДСК, попереджаємо про наступне скорочення посади слідчого другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, яку Ви обіймаєте, не раніше 30 календарних днів з моменту вручення цього попередження".

Відповідно до вказаного попередження про наступне вивільнення, позивача попереджено про звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Відповідно до наказу від 24.02.2021 р. № 27-о припинено державну службу та звільнено позивачку за посади слідчого другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління з 01 березня 2021 року, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури та змін до штатного розпису.

Підставою видання вказаного наказу визначено: наказ Державного бюро розслідувань від 05.10.2020 р. №581, від 20.10.2020 р. №197 ДСК, наказ ТУ ДБР у м. Полтаві від 29.10.2020 р. №167-о, попередження про наступне вивільнення від 02.11.2020 р. №16111/15-01.

Позивачка, вважаючи протиправним наказ директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві від 24.02.2021 р. № 27-о, звернулася до суду за захистом своїх прав.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону №889-VIII, на час прийняття оскаржуваного наказу було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то в даному випадку саме норми спеціального законодавства підлягають застосуванню. Водночас, суд першої інстанції зазначив, що після зміни структури та заміни посад державної служби посадами рядового і начальницького складу, позивачку звільнено з посади державної служби, у спосіб визначений саме Законом України «Про державну службу», зокрема, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 вказаного закону, який не містить будь-яких додаткових умов припинення державної служби та є самостійною і достатньою підставою для її припинення. З огляду на це, суд відхилив доводи позивачки про відсутність фактичного скорочення посади державної служби, яку вона обіймала, внаслідок змін штатного розпису ТУ ДБР у м. Полтаві. Крім того, суд встановив, що матеріалами справи підтверджено належне повідомлення позивачки про наступне вивільнення. Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що директор ТУ ДБР у

м. Полтаві є тою особою, яка законом наділена імперативними повноваженнями призначати та звільняти працівників відповідного Територіального управління.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

12 листопада 2015 року Верховною Радою України прийнято Закон № 794-VIII «Про Державне бюро розслідувань» (далі - Закон № 794-VIII), який набрав чинності з 01 березня 2016 року, відповідно до якого Державне бюро розслідувань (далі ДБР) визначено як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції (ст.1 Закону

№ 794-VIII).

Незалежність ДБР від незаконного втручання у його діяльність гарантується, зокрема визначеними цим та іншими законами: 1) спеціальним статусом ДБР, особливим порядком визначення його загальної структури, фінансування та організаційного забезпечення діяльності; 2) особливим порядком добору, призначення та звільнення ДБР, першого заступника Директора ДБР і заступника Директора ДБР, а також вичерпним, визначеним законом, переліком підстав для припинення їхніх повноважень; 3) порядком здійснення повноважень ДБР та його працівниками; 4) колегіальним прийняттям найбільш важливих рішень керівництвом ДБР; 5) забороною незаконного втручання у здійснення повноважень працівників ДБР; 6) належною оплатою праці працівників ДБР і соціальними гарантіями; 7) правовим захистом і забезпеченням особистої безпеки працівників ДБР, їхніх близьких родичів (стаття 4 Закону № 794-VIII).

Отже, нормами Закону № 794-VIII (у вказаній вище редакції) ДБР визначався як орган із спеціальним статусом, структурно незалежний від існуючих правоохоронних органів та органів безпеки.

На виконання пункту 1 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 794-VIII Кабінет Міністрів України 29 лютого 2016 року прийняв постанову № 127 "Про утворення Державного бюро розслідувань".

03 грудня 2019 року Верховна Рада України, з метою удосконалення правових основ організації та діяльності ДБР, прийняла Закон № 305-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» (далі - Закон № 305-IX), який набрав чинності 27 грудня 2019 року.

Статтею 1 Закону № 794-VIII (тут і надалі - у редакції Закону № 305-IX) визначено, що ДБР є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Отже з 27 грудня 2019 року ДБР припинило своє існування, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції та змінило статус на державний правоохоронний орган.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу» (далі Закон №889-VIII) державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з частиною 1 статті 3 Закону №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Згідно з частинами 1-3 статті 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

За приписами частини 1 статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII визначено, що однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

02 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 12 грудня 2019 року №378-IX "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України", яким, зокрема, змінено порядок скорочення посад державної служби.

Зокрема, статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою, яка визначає, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 421, частин першої, другої і третьої статті 422, статті 74, частини третьої статті 121 КЗпП України, встановлюються законом, що регулює їхній статус (отже для державних службовців Законом України "Про державну службу").

Також, статтю 49-2 КЗпП України доповнено частиною 6, відповідно до якої вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

- про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

- у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу (звільнення, в тому числі, внаслідок скорочення чисельності або штату працівників допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу) та положення частини другої цієї статті (частина 2 статті 49-2 КЗпП України - при вивільнені працівників у випадках зміни в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишенні на роботі) не застосовуються;

- не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

13 лютого 2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" від 14.01.2020 року №440-ІХ, яким внесені зміни до Закону №889-VIII.

Відповідно до частини 3 статті 87 Закону №889-VIII (в редакції Закону №440-IX від 14.01.2020 року, чинній на момент попередження позивача про наступне вивільнення) суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Тобто, враховуючи зазначення у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII слова "може" вбачається, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Відтак, вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі №640/11024/20, від 29.12.2021 у справі № 420/3825/20.

Таким чином, після внесення Законом №440-IX змін до Закону №889-VIII положення статті 49-2 КЗпП України в частині обов`язку власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації на державних службовців не поширюються.

З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Приписами частини 3 статті 5 Закону №889-VIII визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців в частині відносин, не врегульованих цим законом.

Отже, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, що оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону №889-VIII на час існування спірних правовідносин було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то в цьому випадку саме приписи спеціального законодавства підлягають застосуванню.

Щодо доводів позивачки, згідно яких у ТУ ДБР у м. Полтаві відбулась зміна істотних умов праці, а не скорочення посад державної служби, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до абзацу другого частини 1 статті 9 Закону № 794-VIII (в редакції зі змінами, внесеними Законом № 305-ІХ) організаційна структура Державного бюро розслідувань визначається Президентом України.

На виконання зазначених положень Закону Указом Президента України від 05.02.2020 року №41/2020 затверджено нову організаційну структуру Державного бюро розслідувань.

Наказом Державного бюро розслідувань від 14.02.2020 року № 42 затверджено нову структуру системи Державного бюро розслідувань та визнано таким, що втратив чинність, наказ Державного бюро розслідувань від 21.12.2017 року №1 «Про затвердження організаційної структури Державного бюро розслідувань».

Наказом ДБР від 08.07.2020 року № 323 (зі змінами згідно з наказом № 583 від 15.10.2020 року) затверджено Перелік посад у територіальних управліннях ДБР, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами.

Наказом ДБР від 15.10.2020 року № 581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань» затверджено структуру та штатну чисельність територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві.

Наказом ДБР від 20.10.2020 року № 197ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Полтаві», яким відповідно до пунктів 4, 8 частини першої та частини другої статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», пункту 1 частини першої Закону України «Про державну службу», та Переліку посад у територіальних управліннях ДБР, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами, затвердженого наказом ДБР від 08.07.2020 р. № 323 (із змінами), затверджено зміни до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, на 2020 рік №3 (вводиться в дію з 01.12.2020), №4 (вводяться в дію з 23.12.2020), №5 (вводяться в дію з 04.01.2021), №6 (вводяться в дію з 01.02.2021).

Наказом ДБР від 30.12.2020 року № 303ДСК «Про затвердження змін до наказів Державного бюро розслідувань» затверджено зміни до наказів ДБР, зокрема пунктом 2 якого наказано у пункті 4 наказу ДБР від 20.10.2020 року № 197ДСК словосполучення «з 01 лютого 2021 року» замінити на словосполучення «з 01 березня 2021 року».

Згідно із додатками до наказу ДБР від 20.10.2020р. №197ДСК (зміни до штатного розпису на 2020 рік №6), посади державної служби ТУ ДБР у місті Полтаві, в тому числі посаду, яку обіймала позивачка - слідчого другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, виведено із штатного розпису.

Водночас до штатного розпису ТУ ДБР у місті Полтаві введено нові посади (іншої категорії) - рядового та начальницького складу у новостворених відділах згідно з новою структурою територіального управління.

Отже, внаслідок реалізації наказів ДБР від 20.10.2020 року №197ДСК та від 30.12.2020 року №303ДСК посади державної служби у слідчому управлінні територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, були повністю виведені зі штатного розпису територіального управління, в тому числі і посада, яку займала позивачка - «слідчий другого слідчого відділу» - саме як посада державної служби, що підтверджується матеріалами справи.

Водночас введено посаду слідчого середнього начальницького складу (капітан ДБР).

За викладених обставин, у зв`язку зі зміною правового статусу Державного бюро розслідувань (центральний орган виконавчої влади перетворений у державний правоохоронний орган) була скорочена посада державної служби, яку обіймала позивачка, внаслідок змін штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві.

Колегія суддів враховує, що накази Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 року №197ДСК та від 30.12.2020 року №303ДСК є чинними, а отже підстави для їх не врахування у спірних правовідносинах відсутні.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, згідно яких у ТУ ДБР у м. Полтаві відбулась зміна істотних умов праці, а не скорочення посад державної служби, адже в спірному випадку відбулося скорочення посади державної служби взагалі, тобто державна служба припинилась, а не відбулися істотні зміни умов державної служби.

Крім того, слід зазначити , що у статті 43 Закону України «Про державну служу» наведений вичерпний перелік змін, які вважаються зміною істотних умов державної служби, а саме: 1) належності посади державної служби до певної категорії посад; 2) основних посадових обов`язків; 3) умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення; 4) режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу; 5) місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту). Таких змін не відбулось, а тому доводи апеляційної скарги щодо необхідності дотримання визначеної цією нормою процедури є хибними.

Щодо доводів апеляційної скарги відносно повідомлення позивачки про вивільнення.

Так, оскільки відповідними наказами затверджено нову структуру та новий штатний розпис ТУ ДБР у м. Полтаві, в подальшому було видано також наказ ТУ ДБР у м. Полтаві від 29.10.2020 р. №167-о, яким затверджено списки працівників ТУ ДБР у м. Полтаві, що попереджаються про скорочення посади державної служби внаслідок затвердження структури та штатного розпису, а також безпосередньо попередження про наступне вивільнення позивачки від 02.11.2020 р. №16111/15-01, та з яким позивач ознайомилась 02.11.2020 р., що підтверджується її особистим підписом.

Відтак, позивачка з 02.11.2020 р. була обізнана про скорочення посади державної служби - слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління ТУ ДБР у м. Полтаві.

З огляду на це, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відносно повідомлення позивачки про вивільнення та погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджено належне повідомлення позивачки про наступне вивільнення.

Крім того, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції витлумачив норму пп.4 п.3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 305-ІХ у спосіб, який суперечить її змісту, враховуючи наступне.

Так, відповідно до пунктів 3, 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону №305-ІХ директори територіальних управлінь та інші працівники Державного бюро розслідувань продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення їхніх повноважень на посаді відповідно до Закону України «Про Державне бюро розслідувань» з урахуванням внесених цим Законом змін.

Працівники Державного бюро розслідувань, які перемогли у конкурсах для призначення на посади слідчих, оперуповноважених, продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення повноважень на посаді відповідно до Закону України «Про Державне бюро розслідувань» з урахуванням внесених цим Законом змін, у тому числі у разі визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань.

За цих обставин, колегія суддів вважає, що означені приписи законодавства не містять жодних гарантій для залишення працівників ДБР на їх посадах, а натомість, як вірно вказав суд першої інстанції, вони врегульовують забезпечення безперервності та ефективності досудових розслідувань, що перебували у проваджені слідчих ДБР на день набрання чинності Закону №305-ІХ.

При цьому, позивачка як працівник Державного бюро розслідувань з набранням чинності Законом №305-ІХ, тобто з 27.12.2019, продовжував здійснювати свої повноваження до моменту звільнення.

Відносно доводів апеляційної скарги про дискримінаційний підхід щодо позивачки під час звільнення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з практикою ЄСПЛ дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» від 11 червня 2002 року, заява № 36042/97).

Відмінність у ставленні також є дискримінаційною, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (рішення у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» від 21 лютого 1997 року, заява № 20060/92; рішення ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України» від 7 листопада 2013 року, заява № 10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. В іншому разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (рішення Конституційного Суду України від 7 липня 2004 року №14-рп/2004).

Наявність правомірної, об`єктивно обґрунтованої мети, способи досягнення якої є належними та необхідними, також виключає дискримінацію, що випливає з визначень прямої та непрямої дискримінації, наданих у Законі України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні».

Підстави та процедура звільнення державних службовців визначені Законом №889-VIII (у редакції, чинній на момент спірних відносин), а апеляційним судом не встановлено наявність ситуації, за якої позивачка зазнає менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб.

Відтак, колегія суддів вважає безпідставними доводи про дискримінаційний підхід щодо позивачки під час звільнення.

Відносно доводів апеляційної скарги, що у директора відповідача були відсутні повноваження щодо звільнення позивачки, колегія звертає увагу на наступне.

Пунктом 7 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну службу» визначено, що суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.

Згідно положень спеціального законодавства, а саме п.9 ч.1 ст.12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», директор Державного бюро розслідувань призначає на посади та звільняє з посад працівників центрального апарату Державного бюро розслідувань, директорів та заступників директорів територіальних управлінь Державного бюро розслідувань

В свою чергу, до повноважень директора ТУ Державного бюро розслідувань належить, зокрема призначення на посади та звільнення з посад працівників відповідного територіального управління, крім тих, які призначаються Директором Державного бюро розслідувань відповідно до статті 12 цього Закону (пункт 2 частини 3 статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань»).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до абзацу 8 пункту 3 розділу III Положення про Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, затвердженого наказом ДБР від 29.12.2020 р. №877, Директор ТУ ДБР призначає на посади та звільняє з посад працівників ТУ ДБР, крім тих, які призначаються Директором ДБР.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що директор ТУ ДБР у м. Полтаві є тою особою, яка законом наділена імперативними повноваженнями призначати та звільняти працівників відповідного територіального управління. Відтак, є безпідставними доводи апеляційної скарги, що у директора відповідача були відсутні повноваження щодо звільнення позивачки.

Підсумовуючи, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що спірний наказ директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві від 24.02.2021 р. № 27-о про припинення державної служби та звільнення позивачки з посади слідчого другого слідчого відділу з посади слідчого другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури та змін до штатного розпису є таким, що прийнятий у межах повноважень та у порядку, що визначений чинним законодавством, а відтак підстави для його скасування відсутні.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява N 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява N 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Отже, інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення.

Згідно ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З цих підстав, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року у справі № 160/4333/21 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя О.М. Панченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко