Справа № 160/19448/21
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2022-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 липня 2022 року м. Дніпросправа № 160/19448/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Поспєлової А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 року (головуючий суддя Златін С.В.)

у справі № 160/19448/21

за позовом Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»

до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області

про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» звернулось до суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просило: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення за формою «ПС» від 04.06.2021 року №00/8226/0903.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що: фактична перевірка призначена з порушенням вимог ПК України, а саме: не обґрунтовано наявність підстав фактичної перевірки зокрема стосовно отримання податковим органом інформації про порушення позивачем вимог законодавства, що підпадають під предмет фактичної перевірки; відсутні посилання у наказі на норми законодавства у сфері виробництва і обігу пального, які надають право та можливість податковому органу реалізувати функції, визначені ст. 19-1 ПК України; визнання незаконною перевірки, проведеної відповідачем, є безумовною підставою для визнання незаконним і прийнятого за її результатами податкового повідомлення рішення; оскаржуване податкове повідомлення рішення, наказ на перевірку, направлення на перевірку підписано не уповноваженою на те особою відповідача; позивач зареєстрував акцизний склад за податковою адресою: м. Кривий Ріг, вул. Рудна, 47, враховуючи загальних обсяг ємностей, розташованих на одній території (земельній ділянці) позивача, куди увійшли всі цехи на підставі різних правовстановлюючих документів про право власності нерухоме майно, що входить до організаційної структури комбінату позивача, які задіяні в виробничому процесі; оскільки всі ємності для зберігання пального розташовані на одній території (земельній ділянці) позивача, то останній зареєстрував один акцизний склад загальною місткістю, яка відповідає місткості всіх резервуарів позивача, які знаходяться на одній території (земельній ділянці) позивача, що відповідає вимогам ПК України; у позивача відсутній обов`язок окремої реєстрації паливних складів, як акцизних за різними адресами будівель, що розташовані на одній території (земельній ділянці) позивача та експлуатуються виключно позивачем для власних потреб; ПК України передбачено, що розпорядник акцизного складу може, але не зобов`язаний реєструвати більше одного акцизного складу, якщо на одній території підприємства є кілька ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 року адміністративний позов задоволено.

Суд першої інстанції виходив з того, що під час вирішення справи підлягає застосування презумпція правомірності рішень платника податків, яка передбачена у пункті 4.1.4 ПК України, оскільки податковий орган у податковій консультації ДПС України від 16.07.2019 року № 3302/ІПК/28-10-27-01-11 та у акті фактичної перевірки 06.05.2021 року по різному тлумачать одні й ті самі норми Податкового кодексу України. Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки дані про фактично розташовані три резервуари по 8 метрів кубічний кожен, загалом 24 метри кубічних, на акцизному складі 1006029 відображені у довідці про розпорядника акцизного складу пального, акцизні склади пального, розташовані на них резервуари пального, витратоміри та рівнеміри від 23.04.2021 року, яка подана позивачем до ДПС України, вказані три резервуари знаходяться на території автотранспортного цеху позивача на одній земельній ділянці (території) позивача, оскільки позивач не реалізує пальне, а використовує його для власних потреб, то позивач мав право зареєструвати акцизний склад № 1006029, згідно ознак зазначених у пп. «б» пп.14.1.6 ПК України, враховуючи загальну кількість всіх розташованих ємностей на території позивача.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає про те, позивачем ані до перевірки, ані до матеріалів скарги не було надано документів, що спростовували б висновки такої перевірки. Натомість, відповідачем під час перевірки встановлено факт не реєстрації позивачем в Системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового акцизного складу за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Рудна, буд. 47-06, чим порушено п.п. 230.1.2 п. 230.1 ст. 230 ПК України.

Позивач подав письмові пояснення на апеляційну скаргу, в яких зазначив про те, що єдиною підставою для висновку контролюючого органу, викладеного в акті перевірки №1486/04-36-09-03/00190905 від 06.05.2021 про порушення позивачем абз. «б» пп. 14.1.6 п. 14.1 ст. 14 ПК України є посилання на порушення обов`язку реєстрації окремого акцизного складу за адресою М. Кривий ріг, вул. Рудна, 47-06. При цьому, у відповідності до абз. 2 пп. 14.1.6 п. 14.1 ст. 14 ПК України акцизним складом є приміщення або територія, не є акцизним складом приміщення або територія, на кожній з яких загальна місткість розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не перевищує 200 кубічних метрів. У зв`язку з цим, можливо зробити висновок, що законодавство надає можливість вважати акцизним складом або приміщення, або територію, навіть у разі знаходження на одній території декількох приміщень. При цьому, законодавством не встановлено, у якому випадку акцизним складом визначається приміщення, а у якому територія. Більш того, у тому разі, якщо кожне з таких приміщень, яке розташовано на одній території, не перевищує 200 кубічних метрів, а суб`єкт господарювання отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищує 100 кубічних метрів, то кожне окреме приміщення не є акцизним складом.

В судовому засіданні представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав.

Позивач проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечив.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідачем на підставі наказу від 22.04.2021 року № 1894-п «Про проведення фактичної перевірки ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» проведено фактичну перевірку позивача, на наслідками якого складено Акт від 04.10.2021 року № 22446/6/99-00-06-01-02-06.

Зі змісту акта перевірки слідує, що відповідач дійшов до висновку про те, що позивач не зареєстрував акцизний склад у системі електронного адміністрування пального та спирту етилового розпорядником акцизного складу за адресами: м. Кривий Ріг, вул. Рудна , 47-06, а саме: фактичною перевіркою встановлено, що за даною адресою знаходяться резервуари загальної місткістю 24 метри кубічних (три резервуари по три кубічних метри), відповідно до даних, наданих підприємством, залишки пального в резервуарах становлять бензин А-92 7723 літри, дизельне паливо 14008 літри.

За наслідками перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення за формою «ПС» від 04.06.2021 року № 00/8226/0903, яким до позивача застосовано штраф у розмірі 1000000 грн. за відсутність з вини платника податку реєстрації акцизних складів у системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового платником податку розпорядником акцизного складу.

Правомірність податкового повідомлення-рішення за формою «ПС» від 04.06.2021 №00/8226/0903 є предметом судового розгляду у даній справі.

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд зазначає наступне.

У відповідності до вимог п.75.1.3 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Таким чином, фактична перевірка здійснюється лише за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника; фактична перевірка здійснюється з питань наявності ліцензій.

Порядок проведення фактичної перевірки визначено статтею 80 ПК України.

Фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи) (п. 80.1 ПК України).

Перед початком фактичної перевірки, з питань дотримання порядку здійснення розрахункових операцій та ведення касових операцій, посадовими особами контролюючих органів на підставі підпункту 20.1.10 пункту 20.1 статті 20 цього Кодексу може бути проведена контрольна розрахункова операція (п. 80.4 ПК України).

Згідно п. 80.5 ПК України допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення фактичної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 ПК України.

Фактична перевірка проводиться двома і більше посадовими особами контролюючого органу у присутності посадових осіб суб`єкта господарювання або його представника та/або особи, що фактично здійснює розрахункові операції (п. 80.7 ПК України),

Порядок оформлення результатів фактичної перевірки встановлено статтею 86 ПК України (п. 80.10 ПК України).

У відповідності до вимог п. 81.1 ПК України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:

направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;

копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;

службового посвідчення осіб (належним чином оформленого відповідним контролюючим органом документа, що засвідчує посадову (службову) особу), які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.

Згідно п.81.2 ПК України у разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) у допуску посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення перевірки посадовими (службовими) особами контролюючого органу за місцем проведення перевірки, невідкладно складається та реєструється в контролюючому органі не пізніше наступного робочого дня у двох примірниках акт, що засвідчує факт відмови, із зазначенням заявлених причин відмови, один примірник якого вручається під підпис, відразу після його складання, платнику податків та/або уповноваженій особі платника податків.

За вказаних обставин акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки, а факт не допуску платником податків працівників контролюючого органу повинен підтверджуватися саме актом, який засвідчує факт відмови у допуску працівників контролюючого органу до перевірки.

Отже, у посадових осіб контролюючого органу виникає право на проведення документальної планової/позапланової виїзної перевірки, фактичної перевірки за сукупності двох умов: наявності визначених законом підстав для її проведення (правова підстава) та надіслання/пред`явлення оформлених відповідно до вимог ПК України направлення і наказу на проведення перевірки, а також службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки (формальна підстава).

При цьому абзац п`ятий підпункту 81.1 статті 81 ПК України визначає, що у разі непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п`ятому цього пункту, не дозволяється (абзац шостий підпункту 81.1 статті 81 ПК України).

Зі змісту наведених правових норм слідує, що законодавцем встановлено випадки, коли платник податків може скористатись правом недопуску посадових осіб контролюючого органу до перевірки:

- непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків документів, визначених абзацами другим-четвертим пункту 81.1 статті 81 ПК України (направлення та наказу на проведення перевірки, службового посвідчення);

- оформлення документів, вказаних в абзацах другому-третьому пункту 81.1 статті 81 ПК України, з порушенням вимог, встановлених цим пунктом.

Разом з тим, недопуск посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки є правом, а не обов`язком платника податків, а тому реалізація права на судовий захист своїх прав та інтересів не може перебувати у залежності від використання особою своїх прав на їх позасудовий захист.

В свою чергу, положення статті 19 Конституції України встановлюють, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 55 Конституції України).

Право на судовий захист відображене і у частині першій статті 5 КАС України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно, у випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду, адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2 КАС України.

В свою чергу, пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Згідно абз. 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі № 3/35-313 вказано, що «…за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.»

У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року № 9-рп/2008 в справі № 1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акту індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.

Отже, у разі якщо контролюючим органом була проведена перевірка на підставі наказу про її проведення і за наслідками такої перевірки прийнято податкові повідомлення-рішення чи інші рішення, то цей наказ як акт індивідуальної дії реалізовано його застосуванням, а тому його оскарження після допуску платником податків посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки не є належним способом захисту права платника податків, оскільки наступне скасування наказу не може призвести до відновлення порушеного права. Належним способом захисту порушеного права платника податків у такому випадку є саме оскарження рішення, прийнятого за результатами перевірки.

При цьому, колегія суддів зазначає, що незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень.

Аналогічні правові висновки також викладені в постанові Верховного Суду від 21.02.2020 року по справі №826/17123/18, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.

У матеріалах справи містяться копія наказу від 22.04.2021 року № 1894-п «Про проведення фактичної перевірки ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», у якому наступним чином вказано період діяльності позивача, який буде перевірятися: згідно статті 102 ПК України.

Посилання у наказі на статтю 102 Податкового кодексу України з метою визначення періоду діяльності позивача, який буде перевірятися, суд першої інстанції правильно визнав недостатнім для ідентифікації цього періоду, а також забезпечення правової визначеності позивача при здійсненні відповідачем податкового контролю відносно нього.

З встановлених у справі та підтверджених її матеріалами обставин слідує, що спірний наказ не містить зазначення періоду діяльності позивача, який буде перевірятися, зазначення якого є обов`язковим за змістом абзацу третього пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції також враховує, що Великою палатою Верховного Суду в постанові від 08.09.2021 в адміністративній справі № №816/228/17 (провадження № 11-109апп21) сформовано такий висновок: у разі якщо контролюючий орган був допущений до проведення перевірки на підставі наказу про її проведення, то цей наказ як акт індивідуальної дії реалізовано його застосуванням, а тому його оскарження не є належним та ефективним способом захисту права платника податків, оскільки скасування наказу не може призвести до відновлення порушеного права. Неправомірність дій контролюючого органу при призначенні і проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що підставами для скасування таких рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.

Колегія суддів зазначає, що не зазначення в наказі періоду діяльності позивача, який буде перевірятися, зазначення якого є обов`язковим за змістом абзацу третього пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України, є порушенням податкового законодавства, яке вказує на неможливість проведення перевірки як такої та безумовно свідчить про протиправність реалізації такого наказу, шляхом складання акта перевірки та винесення на його підставі податкових повідомлень рішень.

Аналогічну за своїм змістом правову позицію займає Верховний Суд у постанові від 11.09.2018 року по справі № 826/14478/17.

Між тим, в силу приписів ст. 74 КАС України, докази мають бути допустимими. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оскільки докази здійснення позивачем діяльності без реєстрації акцизного складу отримані відповідачем під час проведення фактичної перевірки, наказ на проведення якої не відповідає вимогам ПК України, то такі докази одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а тому суд першої інстанції правильно не взяв їх до уваги у відповідності до вимог ч.1 ст. 74 КАС України.

Поряд із зазначеним, судом встановлено, що позивач є власником комплексу будівель та споруд авто-транспортного цеху за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Рудна, 47-06, що підтверджується копією рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке видано КП Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» від 15.12.2009 року № 24800272, яке міститься у матеріалах справи.

Також позивач є постійним землекористувачем земельної ділянки, що підтверджується копією Акту на право постійного користування землею з кадастровим номером :12:276:0001.

Комплекс будівель та споруд авто-транспортного цеху за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Рудна, 47-06 знаходиться на земельній ділянці позивача з кадастровим номером :12:276:0001.

Всі ємності для зберігання пального позивача знаходяться на земельній ділянці, яка перебуває у постійному користуванні у позивача згідно Акта на право постійного користування землею з кадастровим номером :12:276:0001.

Позивач зареєстрував акцизний склад в реєстрі платників акцизного податку з реалізації пального № 1006029, куди згідно довідки розпорядника акцизного складу, увійшли резервуари загальною місткістю 2450,32 метри кубічних, що підтверджується витягом з реєстру платників акцизного податку з реалізації пального або сприту етилового від 25.06.2019 року, копія якого міститься у матеріалах справи.

Уніфікований номер акцизного складу в реєстрі платників акцизного податку з реалізації пального № 1006029, на території якого знаходяться резервуари згідно Довідки про розпорядника акцизного пального, а саме, зокрема, резервуари, які розташовуються на території авто-транспортного цеху: контейнерна автозаправочна станція КАЗС КО 0811, уніфікований номер резервуару 2/1006929, серійний номер , загальна ємність 8 метрів кубічних; контейнерна автозаправочна станція КАЗС КО 0812, уніфікований номер резервуару 4/1006929, серійний номер , загальна ємність 8 метрів кубічних; контейнерна автозаправочна станція КАЗС КО 0813, уніфікований номер резервуару 5/1006929, серійний номер , загальна ємність 8 метрів кубічних.

Всі резервуари, які розташовуються на території авто-транспортного цеху, обладнані витратомірами, що підтверджується довідкою про розпорядника акцизного складу пального, акцизні склади пального, розташовані на них резервуари пального, витратоміри та рівнеміри від 23.04.2021 року, яка подана позивачем до ДПС України.

Також судом встановлено, що позивач не реалізує пальне на користь третіх осіб, а використовує його для власних потреб.

Таким чином, на земельній ділянці позивача з кадастровим номером :12:276:0001 знаходиться один акцизний склад, до складу якого увійшли усі ємності для зберігання пального, що має позивач.

Відповідно до пп. 14.1.6 п. 14.1 ст. 14 ПК України акцизний склад - це:

а) спеціально обладнані приміщення на обмеженій території (далі - приміщення), розташовані на митній території України, де під контролем постійних представників контролюючого органу розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі, а також реалізації спирту етилового, горілки та лікеро-горілчаних виробів;

б) приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального.

Не є акцизним складом:

а) приміщення відокремлених підрозділів розпорядника акцизного складу, які використовуються ним виключно для пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі маркованих марками акцизного податку горілки та лікеро-горілчаних виробів, відвантажених з акцизного складу, а також для здійснення оптової та/або роздрібної торгівлі відповідно до отриманої розпорядником акцизного складу ліцензії;

б) приміщення або територія, на кожній з яких загальна місткість розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не перевищує 200 кубічних метрів, а суб`єкт господарювання (крім платника єдиного податку четвертої групи) - власник або користувач такого приміщення або території отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 1000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам.

Критерій, визначений цим підпунктом, щодо загальної місткості ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не застосовується до ємностей суб`єктів господарювання, які є розпорядниками хоча б одного акцизного складу.

Застосовуючи вказану норму, відповідач виходив з того, що визначений обсяг пального перевищив 1000 кубічних метрів і складав 14008 кубічних метрів, тому зробив висновок, що позивач мав зареєструвати акцизний склад у системі електронного адміністрування пального та спирту етилового розпорядником акцизного складу за адресами: м. Кривий Ріг, вул. Рудна , 47-06.

Суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про помилковість такого висновку.

Згідно з пп. 14.1.224 п. 14.1 ст. 14 ПК України розпорядником акцизного складу є, зокрема, суб`єкт господарювання - платник акцизного податку, який здійснює виробництво, оброблення (перероблення), змішування, розлив, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізацію пального на акцизному складі та має документи, що підтверджують право власності або користування приміщеннями та/або територією, що відносяться до акцизного складу.

Оскільки приміщення або територія мають бути об`єктами права власності або користування з належним документальним підтвердженням, то їх слід розглядати як об`єкти нерухомості: приміщення - будівля або частина внутрішнього об`єму будівлі, обмежена будівельними елементами, а територія - одна (частина) або кілька земельних ділянок з розташованими на них об`єктами.

Відповідно до пп. 230.1.2 п. 230.1 ст. 230 ПК України платники податку - розпорядники акцизних складів зобов`язані зареєструвати:

а) усі розташовані на акцизних складах резервуари, введені в експлуатацію, витратоміри-лічильники та рівнеміри-лічильники у розрізі акцизних складів - в Єдиному державному реєстрі витратомірів-лічильників та рівнемірів-лічильників рівня пального у резервуарі;

б) усі акцизні склади - в системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового.

Один акцизний склад може бути зареєстрований виключно одним розпорядником акцизного складу. Один розпорядник акцизного складу може зареєструвати один і більше акцизних складів.

Забороняється здійснення реалізації пального без наявності зареєстрованих витратомірів-лічильників, рівнемірів-лічильників та резервуарів, без реєстрації акцизного складу.

Акцизні склади двох і більше розпорядників не можуть розмішуватись в одному приміщенні або на одній території.

Акцизні склади різних розпорядників мають розміщуватись в різних приміщеннях/на різних територіях, що є розмежованими або відокремленими один від одного, та на які у кожного розпорядника є документи, що підтверджують право власності або користування.

Згідно індивідуальної податкової консультації ДПС України від 16.07.2019 року № 3302/ІПК/28-10-27-01-11, оскільки Товариство закуповує та зберігає пальне на території (приміщенні) в ємностях, загальна місткість чи обсяг яких буде перевищувати будь-яку з ознак, зазначену в пп. "б" пп. 14.1.6 п. 14.1 ст. 14 Кодексу (її редакції з 01.07.2019), то дана територія (приміщення) буде відповідати визначенню акцизного складу, а Товариство, за наявності документів про право власності/користування приміщенням або територією, означених як акцизний склад, вважатиметься розпорядником акцизного складу в розумінні Закону № 2628 та Кодексу.

Таким чином, оскільки дані про фактично розташовані три резервуари по 8 метрів кубічний кожен, загалом 24 метри кубічних, на акцизному складі 1006029 відображені у довідці про розпорядника акцизного складу пального, акцизні склади пального, розташовані на них резервуари пального, витратоміри та рівнеміри від 23.04.2021 року, яка подана позивачем до ДПС України, вказані три резервуари знаходяться на території автотранспортного цеху позивача на одній земельній ділянці (території) позивача, оскільки позивач не реалізує пальне, а використовує його для власних потреб, то позивач мав право зареєструвати акцизний склад № 1006029, згідно ознак зазначених у пп. «б» пп.14.1.6 ПК України, враховуючи загальну кількість всіх розташованих ємностей на території позивача.

За вказаних обставин доводи відповідача про те, що позивач не зареєстрував акцизний склад у системі електронного адміністрування пального та спирту етилового розпорядником акцизного складу за адресами: м. Кривий Ріг, вул. Рудна , 47-06, а саме: фактичною перевіркою встановлено, що за даною адресою знаходяться резервуари загальної місткістю 24 метри кубічних (три резервуари по три кубічних метри), відповідно до даних, наданих підприємством, залишки пального в резервуарах становлять бензин А-92 7723 літри, дизельне паливо 14008 літри, є необґрунтованими та безпідставними.

Суд першої інстанції під час розгляду даної справи повно дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову.

Наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують.

Передбачені ст.317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 310, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 року у справі №160/19448/21 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк

суддя Н.А. Бишевська

суддя Я.В. Семененко