Справа № 460/13399/21
Суддя: Н.О. Дорошенко
Дата ухвалення: 2022-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

18 липня 2022 року м. Рівне №460/13399/21

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дорошенко Н.О. за участю секретаря судового засідання Войтюк К.О. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник не прибув,

відповідача: представник Терехова В.П., третьої особи на стороні відповідача: представник Процун О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доДепартаменту соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Вараська міська рада
про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Вараської міської ради (далі відповідач, Управління) та просила визнати протиправним та скасувати наказ № 130-к від 30.08.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити її на роботі в Управлінні праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Вараської міської ради на посаді спеціаліста відділу персоніфікованого обліку осіб, які мають право на пільги; стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01.09.2021 по день прийняття рішення суду; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі і стягнення заробітної не більше ніж за один місяць.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що Вараською міською радою було прийнято ряд рішень про ліквідацію виконавчих органів ради, а фактично їх реорганізацію. Зокрема, Вараською міською радою прийнято рішення 28.05.2021 № 383 «Про припинення юридичної особи публічного права управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Вараської міської ради шляхом ліквідації», в той же час в новій структурі виконавчих органів ради утворено Департамент соціального захисту та гідності, з покладенням виконання функцій ліквідованого управління. Позивач зазначила, що зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників є правом власника або уповноваженого ним органу, однак це не має бути підставою для зловживання та незаконного звільнення працівників, а тому КЗпП України передбачні гарантії для захисту трудових прав. Обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору. Таким чином, відповідно до ст.. 49-2 КЗпП України на час попередження та її звільнення відповідач зобов`язаний був ознайомити її з переліком усіх вакантних посад та запропонувати будь-яку з вакантних посад, рівнозначних тій, яку вона займала, або нижчу за її згодою. Оскільки цього зроблено не було, вважає, що при її звільненні відповідач порушив положення статей 40, 49-2 КЗпП України. Позивач вказала, що в структурі департаменту соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради наявні посади головного та провідного спеціаліста сектору персоніфікованого обліку осіб, які мають право на пільги, та головного спеціаліста з призначення пільг і компенсацій (прийняття рішень), функції та повноваження яких були закріплені за її посадою в управлінні праці та соціального захисту спеціаліста відділу персоніфікованого обліку осіб, які мають право на пільги. Також зазначила, що на її утриманні перебуває троє дітей, з яких одна дитина-інвалід, що також не було враховано відповідачем при її звільненні. Звернула увагу на те, що на момент її звільнення загальна чисельність працівників виконавчих органів ради збільшилася з 171,5 штатних одиниць до 219,5 штатних одиниць, та були наявними вакантні посади спеціалістів 1 категорії, провідних спеціалістів, головних спеціалістів виконавчих органів ради, кваліфікаційним вимогам яких вона відповідає. Вважає, що відповідач мав можливість запропонувати та перевести її на вакантні посади через проведення стажування, переведення на іншу посаду або укладення контракту, а не приймати на вакантні посади нових працівників, які ніколи не працювали в органах місцевого самоврядування. Окрім цього, зазначила що в даному випадку розірвання трудового договору з ініціативи уповноваженого органу можливе лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, чого також дотримано не було. Покликаючись до положень статті 235 КЗпП України, вказала, що у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, з одночасним прийняттям рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою від 04.10.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Витребувано у відповідача додаткові докази та встановлено строк для подання відзиву.

Ухвалою від 03.11.2021 задоволено клопотання позивача та ухвалено розгляд справи проводити у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Ухвалою від 22.11.2021 розгляд справи відкладено.

Відповідач 23.11.2021 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому позов заперечив повністю. Вказав, що Управління праці та соціального захисту населення є самостійним виконавчим органом Вараської міської ради галузевої та функціональної компетенції; є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в органах Казначейства, печатку із зображенням Державного герба України та своїм найменуванням, власні бланки. Управління не є структурним підрозділом виконавчого комітету Вараської міської ради, а являється окремим виконавчим органом Вараської міської ради. Ствердив, що твердження позивача про те, що фактично відбулася реорганізація, а не ліквідація Управління, є суб`єктивним та необґрунтованим. Зазначив, що пунктом 9.3 Положення про управління передбачено, що реорганізація та ліквідація управління здійснюється за рішенням міської ради. Вараська міська рада, діючи в межах своїх повноважень, прийняла рішення від 28.05.2021 № 383 «Про припинення юридичної особи публічного права управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Вараської міської ради шляхом ліквідації», до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань внесено запис про те, що Управління перебуває в стані припинення з 31.05.2021. Рішенням № 383 від 28.05.2021 передбачено ряд організаційно-правових заходів, які покладалися на ліквідаційну комісію, в тому числі відповідно до законодавства про працю вжити заходів щодо здійснення вивільнення (звільнення) працівників Управління, що припиняється шляхом ліквідації (пункт 5.3 рішення). Відповідач вказав, що жодних додаткових рішень щодо зміни способу припинення юридичної особи, щодо визначення правонаступника не було прийнят о, а тому немає підстав робити висновки про наявність правонаступника Управління в особі іншої юридичної особи Департаменту соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради тільки тому, що рада створила таку нову юридичну особу. Зауважив, що Управління як розпорядник третього рівня коштів державного бюджету за окремими державними програмами соціального захисту населення було повністю виключене з мережі розпорядників коштів державного бюджету у зв`язку з його ліквідацією, а не відбулася зміна інформації про нього як розпорядника (одержувача) бюджетних коштів, при якій була б заміна Управління на іншу юридичну особу, в тому числі на Департамент, відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 24.12.2012 № 1407. При цьому виключення з мережі Управління на стадії ліквідації відбулося без передавання будь-якій іншій юридичній особі планових показників, обсягів відкритих асигнувань, показників проведених з початку бюджетного періоду касових видатків та непогашених бюджетних зобов`язань, в тому числі кредиторської чи дебіторської заборгованості. Звернув увагу, що Управлінню як головному розпоряднику бюджетних коштів присвоєно код відомчої класифікації видатків «08», що за ознакою головного розпорядника бюджетних коштів відповідає Орган з питань праці та соціального захисту населення відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 20.09.2017 № 793; тоді як Департамент соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради визначено головним розпорядником бюджетних коштів м. Вараш на 2021 рік з присвоєнням коду відомчої класифікації видатків «34» як Органу з питань надання адміністративних послуг згідно вищевказаного наказу. Код програмної класифікації видатків та кредитування Управління 0810160, Департаменту 3410160. Управління та Департамент мають різні коди ЄДРПОУ. Наведене на думку відповідача свідчить про відмінність та нетотожність ознак Управління і Департаменту, як розпорядників коштів державного та місцевого бюджетів, відповідно Департамент не є правонаступником Управління.

Відповідач зазначив, що ОСОБА_1 наказом від 30.08.2021 № 130-к було звільнено з займаної посади в Управлінні на підставі п. 1 ч. 1 статті 40 КЗпП. Покликаючись до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992, вказав, що при ліквідації підприємства (установи, організації) правила п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України можуть застосовуватися і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку. Наголосив, що ліквідація це одна з форм припинення юридичної особи, при якій припиняються всі її права та обов`язки, яка здійснюється без переходу прав і обов`язків установи, що ліквідується, до інших осіб, тобто без правонаступництва. У разі ліквідації вся чисельність працівників скорочується та весь штат працівників ліквідовується. При цьому, за правилами статті 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку ліквідації підприємства, установи, організації. Отже, у випадку ліквідації підприємства згода профспілки не потрібна (ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України). Також відповідач вказав про відсутність стосовно позивача встановлених ч. 3 ст. 184 КЗпП України обмежень щодо звільнення, позаяк вона не має соціальних гарантій на обов`язкове працевлаштування при ліквідації установи, а тому обов`язку її працевлаштування управління немає. Оскільки у зв`язку з ліквідацією весь штат працівників скорочувався, можливості запропонувати реально іншу роботу/посаду в тій самій установі у ліквідаційної комісії не було. Відповідач зауважив, що на засіданні ліквідаційної комісії 22 .06.2021 було прийняте рішення підготувати та надіслати листи до виконавчих органів Вараської міської ради про те, що у зв`язку з ліквідацією Управління планується масове вивільнення працівників, в тому числі тих, що мають гарантії на працевлаштування при звільненні у зв`язку з ліквідацією установи, з проханням, при наявності вакансій, розглянути їх кандидатури для працевлаштування. В отриманих відповідях було повідомлено про відсутність можливості працевлаштування працівників управління. Водночас, з отриманою від центру зайнятості інформацією про наявні вакансії для працевлаштування було ознайомлено всіх працівників, у тому числі й позивача. Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Отже, працевлаштування є добровільним та примушувати когось до роботи неможливо. Позивач не вчиняла жодних активних дій щодо її працевлаштування, в тому числі й через центр зайнятості, а повноваження Управління щодо працевлаштування працівників, які підлягали масовому звільненню, зводилися лише до вжиття всіх можливих заходів для працевлаштування працівників, оскільки повноважень працевлаштувати, укласти трудовий договір від імені будь-якої іншої юридичної особи з позивачем у нього немає. Таким чином, вважає, що в спірних правовідносинах відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, встановлений законом, не порушуючи вимог трудового законодавства, а тому підстави для задоволення позову вважає відсутніми.

Ухвалою від 12.01.2022 замінено відповідача Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Вараської міської ради () його правонаступником Департаментом соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради () (далі відповідач, Департамент). Залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Вараську міську раду () (далі третя особа).

Ухвала суду від 12.01.2022 в частині правонаступництва була оскаржена відповідачем та третьою особою до суду апеляційної інстанції. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.05.2022 ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 12.01.2022 про заміну відповідача у справі № 460/13399/21 залишено без змін.

Протокольною ухвалою від 08.02.2022 розгляд справи відкладено.

Вараська міська рада 10.02.2022 подала пояснення, в якому вказала на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, з мотивів, які узгоджуються з наведеними у відзиві аргументами відповідача. Вважає наказ про звільнення позивача правомірним, а підстави для задоволення позову відсутніми.

11.02.2022 позивач подала до суду заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 118-120 т. 2), за змістом якої просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Вараської міської ради № 130-к від 30.08.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити її на роботі в Департаменті соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради на посаді, рівнозначній посаді спеціаліста відділу персоніфікованого обліку осіб, які мають право на пільги Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Вараської міської ради; стягнути з Департаменту соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01.09.2021 по день прийняття рішення суду; допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, але не більше чим за один місяць.

Ухвалами від 28.02.2022, від 21.03.2022, від 11.05.2022 розгляд справи відкладено.

27.05.2022 позивач подала заяву про розгляд справи без її участі.

27.05.2022 відповідач подав додаткові пояснення (а.с. 159-163 т.2), в яких вказав, що оскільки Управління зі статусом окремої юридичної особи перебувало в процесі припинення шляхом ліквідації, відповідно вся чисельність працівників скорочувалася та весь штат працівників ліквідовувався. Вказане свідчить про відсутність у ліквідаційної комісії реальної можливості запропонувати будь-кому з вивільнюваних працівників іншу роботу/посаду в тій самій установі Управлінні. Департамент, в свою чергу, як новостворена юридична особа, не мав жодних юридичних зобов`язань та правових підстав пропонувати працівникам Управління, які були попереджені про вивільнення, будь-які свої вакантні посади. При цьому частина працівників Управління після отримання попередження про наступне вивільнення у зв`язку з ліквідацією виявили бажання звернутися до Департаменту з письмовими заявами щодо допуску до стажування та працевлаштування. В подальшому, якщо працівник успішно проходив стажування, керівник Департаменту приймав рішення про його працевлаштування в Департаменті. Звернув увагу суду, що ОСОБА_1 не зверталася до Департаменту з будь-якими зверненнями щодо свого працевлаштування, в тому числі щодо проходження стажування. Окрім цього, відповідач зазначив, що відповідно до рішення Вараською міської ради від 09.06.2017 № 759 загальна чисельність працівників Управління становила 44 штатних одиниці. Відповідно до рішення Вараської міської ради від 09.06.2021 № 110 загальна чисельність працівників Департаменту становила 53 штатних одиниці. До структури Департаменту входять: відділ охорони здоров`я (2 штатних одиниці); сектори «Адміністратор» та «Реєстрація» відділу «Центр надання адміністративних послуг» (22 штатних одиниці). Відтак, 24 штатних одиниці Департаменту із 53наявних жодним чином не є дотичними, прямо чи опосередковано, із виконанням функцій, що є тотожними функціям, які виконувало Управління, як орган соціального захисту населення. Таким чином, відображається фактичне скорочення у Департаменті чисельності штатних одиниць, функціональні обов`язки яких відповідають делегованим державою повноваженням у сфері соціального захисту населення, та які є тотожними із функціональними обов`язками штатних одиниць Управління. Зокрема, в Управлінні таких штатних одиниць було 44, а в Департаменті лише 29. З огляду на вказані обставини Департамент вважає позовні вимоги безпідставними.

В судовому засіданні 30.05.2022 судом оголошено зміст позовних вимог.

Представник відповідача просив в позові відмовити повністю з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву, та в письмових поясненнях.

Представник третьої особи підтримала свої аргументи щодо безпідставності позовних вимог з мотивів, викладених в письмових поясненнях.

Протокольною ухвалою від 30.05.2022 оголошено перерву до 13.06.2022.

Протокольною ухвалою від 13.06.2022 розгляд справи відкладено до 29.06.2022.

Протокольною ухвалою від 29.06.2022 оголошено перерву до 18.07.2022.

В судовому засіданні 18.07.2022 проголошено вступну та резолютивну частину судового рішення.

З`ясувавши доводи та аргументи учасників справи, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив та врахував такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 з 23.11.1999 працювала на різних посадах в Управління соціального захисту населення м. Кузнецовськ, яке в подальшому було перейменоване з 01.05.2000 в управління праці та соціального захисту населення, а з 23.06.2017 - в управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Вараської міської ради. 25.10.2004 позивачем прийнято Присягу посадової особи місцевого самоврядування. 05.11.2012 присвоєно 11 ранг посадової особи місцевого самоврядування. Наказом № 9-к від 28.01.2021 позивача з 01.02.2021 переведено на посаду спеціаліста відділу персоніфікованого обліку осіб, які мають право на пільги, що стверджується записами в трудовій книжці НОМЕР_1 (а.с. 23-25 т.1).

22.03.2021 позивачу вручено попередження № 1/16-8-716 про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників 31.05.2021. Також повідомлено, що в Управлінні наявні вакантні посади, однак вони не можуть бути запропоновані позивачу, так як будуть скорочені 31.05.2021 внаслідок зміни структури виконавчих органів ради. У разі виникнення підходящої за кваліфікацією вакансії, вона буде запропонована (а.с. 68).

Суд встановив, що рішенням № 309 від 14.04.2021 Вараська міська рада вирішила створити юридичну особу - Департамент соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради (а.с. 34-35 т. 1).

Рішенням № 383 від 28.05.2021 Вараська міська рада вирішила припинити юридичну особу публічного права - управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Вараської міської ради () шляхом ліквідації; призначила ліквідаційну комісію з припинення юридичної особи. Ліквідаційній комісії: відповідно до законодавства про працю вжити заходів щодо здійснення вивільнення (звільнення) працівників Управління, що припиняється шляхом ліквідації (п. 5.3); вжити заходів щодо проведення інвентаризації майна, особових справ, особових рахунків отримувачів соціальних допомог, компенсацій та інших виплат Управління, з подальшою передачею їх Департаменту соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради () (п. 5.4); забезпечити передачу документів, які підлягають тривалому зберіганню, до відповідної архівної установи в порядку, визначеному законодавством України (п. 5.6) (а.с. 47-49 т. 1).

22.06.2021 позивач отримала повідомлення від 11.06.2021 № 1/16-1-1537 про наступне вивільнення у зв`язку з ліквідацією управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Вараської міської ради 31.08.2021 відповідно до рішення Вараської міської ради від 28.05.2021 № 383, за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Звернуто увагу, що відповідно до статті 49-2 КЗпП України вона має право звернутися до Державної служби зайнятості за сприянням у працевлаштуванні (а.с. 18 т. 1).

Наказом Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Вараської міської ради № 130-к від 30.08.2021 "Про звільнення ОСОБА_1 " відповідно до пункту 1 частини першої статті 40, статей 44, 47, 116 КЗпП України, на виконання рішення Вараської міської ради від 28.05.2021 № 383 "Про припинення юридичної особи публічного права - управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Вараської міської ради шляхом ліквідації", враховуючи письмове попередження про наступне вивільнення від 11.06.2021 № 1/16-1-1537, звільнено ОСОБА_1 31 серпня 2021 року з посади спеціаліста відділу персоніфікованого обліку осіб, які мають право на пільги, управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Вараської міської ради у зв`язку з ліквідацією управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Вараської міської ради, пункт 1 статті 40 КЗпП України (а.с. 19 т. 1).

Вважаючи своє звільнення незаконним, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Оцінюючи встановлені фактичні обставини справи, перевіряючи правомірність поведінки суб`єкта владних повноважень у правовідносинах публічної служби, суд враховує таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 38 Конституції України громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 № 280/97-ВР (зі змінами та доповненнями) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

В статті 1 цього Закону наведено визначення посадової особи місцевого самоврядування - особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження у здійсненні організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Статтею 5 цього Закону встановлено, що система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.

Згідно зі статтею 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать повноваження у сфері соціального захисту населення.

Відповідно до статті 54 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення) рада у межах затверджених нею структури і штатів може створювати відділи, управління та інші виконавчі органи для здійснення повноважень, що належать до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Організаційні засади реалізації повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад щодо здійснення державної регуляторної політики визначаються Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Відділи, управління та інші виконавчі органи ради є підзвітними і підконтрольними раді, яка їх утворила, підпорядкованими її виконавчому комітету, сільському, селищному, міському голові, голові районної у місті ради.

Керівники відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради призначаються на посаду і звільняються з посади сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради одноособово, а у випадках, передбачених законом, - за погодженням з відповідними органами виконавчої влади.

Положення про відділи, управління та інші виконавчі органи ради затверджуються відповідною радою.

Матеріалами судової справи підтверджено, що ОСОБА_1 працювала на посаді спеціаліста відділу персоніфікованого обліку осіб, які мають право на пільги, управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Вараської міської ради, отже є посадовою особою органу місцевого самоврядування.

Правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування визначає Закон України "Про службу в органах місцевого самоврядування" від 07.06.2001 № 2493-III (зі змінами та доповненнями).

Відповідно до статті 1 цього Закону служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Стаття 2 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" визначає, що посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Статтею 20 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" визначені підстави припинення служби в органах місцевого самоврядування та встановлено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", цим та іншими законами України, а також у разі: порушення посадовою особою місцевого самоврядування Присяги, передбаченої статтею 11 цього Закону; порушення умов реалізації права на службу в органах місцевого самоврядування (стаття 5 цього Закону); виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню на службі, чи недотримання вимог, пов`язаних із проходженням служби в органах місцевого самоврядування (стаття 12 цього Закону); досягнення посадовою особою місцевого самоврядування граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування (стаття 18 цього Закону).

Гарантії забезпечення права громадян на працю закріплені в статті 5-1 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема: вільний вибір виду діяльності; правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:

1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За змістом частин другої та третьої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Порядок вивільнення працівників регламентований в статті 49-2 КЗпП України, якою встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період.

Як встановлено судом з заяв по суті справи, поданих відповідачем, пояснень представників відповідача та третьої особи в судовому засіданні, доводи сторони відповідача ґрунтуються на тому, що управління праці та соціального захисту населення Вараської міської ради було ліквідоване без визначення правонаступника, з повним скороченням штату працівників такого управління, у зв`язку з чим було неможливим запропонувати позивачу іншу посаду в управлінні, що ліквідовувалося, водночас новоутворений Департамент соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради, як інша юридична особа, не був зобов`язаний пропонувати будь-яку посаду позивачу.

З такими аргументами суд не погоджується, з урахуванням наступного.

Пленум Верховного Суду України в постанові N 9 від 06.11.92 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (пункт 19) зазначив, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При ліквідації підприємства (установи, організації) правила п.1 ст.40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

В усіх випадках звільнення за п.1 ст.40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП.

На виконання означених приписів Пленуму Верховного Суду України суд встановив, що пунктом 1 рішення Вараської міської ради від 14.04.2021 № 309 створено юридичну особу Департамент соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради, а пунктом 2 затверджено Положення про Департамент соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради (а.с. 20 т. 1).

15.04.2021 проведено державну реєстрацію юридичної особи Департаменту соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради (), про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис за № 000000611 (а.с. 19 т. 1).

Пунктом 1 рішення Вараської міської ради від 28.05.2021 № 383 вирішено припинити юридичну особу публічного права Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Вараської міської ради (), місцезнаходження якої: 34400, Рівненська область, місто Вараш, майдан Незалежності, 1, шляхом ліквідації (а.с. 35-36 т. 1).

За змістом інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (станом на час розгляду заяви) Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Вараської міської ради як юридична особа з 04.01.2022 припинене (запис №016000219) (а.с.57).

Відповідно до частин 1, 5 статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Суд зазначає, що публічне правонаступництво органів державної влади (органів місцевого самоврядування) є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому, обов`язок по відновленню порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід щодо переходу до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.

У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, або органу місцевого самоврядування, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави (територіальної громади), стороною є сама держава (орган місцевого самоврядування) в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави (органу місцевого самоврядування), які реалізовувались ліквідованим органом, не можуть бути припинені і підлягають передачі іншим державним органам (органам місцевого самоврядування), за виключенням того випадку, коли держава (орган місцевого самоврядування) відмовляється від таких функцій взагалі.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постановах від 13 березня 2019 року (справа № 524/4478/17) та від 20 лютого 2019 року (справа № 826/16659/15).

Отже, правонаступництво в сфері управлінської діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 12 червня 2018 року у справі № 2а-23895/09/1270.

Особливістю адміністративного (публічного) правонаступництва є те, що подія переходу прав та обов`язків, що відбувається із суб`єктами владних повноважень, сама по собі має бути публічною та врегульованою нормами адміністративного права.

Фактичне (компетенційне) адміністративне (публічне) правонаступництво - це врегульовані нормами адміністративного права умови та порядок передання адміністративної компетенції від одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого, який набуває певні владні повноваження внаслідок ліквідації органу чи посади суб`єкта владних повноважень, припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення компетенції органу публічної адміністрації чи припинення повноважень посадової особи.

Отже, підставою для переходу адміністративної компетенції від одного суб`єкта владних повноважень до іншого (набуття адміністративної компетенції) є події, що відбулися із суб`єктом владних повноважень.

Вищезазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 08 грудня 2021 у справі № 9901/348/19.

Згідно з пунктом 51 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) від 13 січня 2011 року у справі Чуйкіна проти України (Chuykina v. Ukraine) (заява № 28924/04) ліквідація державної установи без правонаступництва не може звільнити державу від необхідності виконання рішення щодо ліквідованого органу. У цій справі Суд також зазначив, що інший висновок дозволить державі використовувати такий підхід, щоб уникати сплати боргів своїх органів, особливо беручи до уваги те, що потреби, які змінюються, змушують державу часто змінювати свою організаційну структуру, включаючи формування нових органів та ліквідацію старих .

Отже, суд зазначає, що коли відбувається публічне правонаступництво, вирішальним є встановлення факту переходу повністю чи частково функцій (адміністративної компетенції) від одного суб`єкта владних повноважень до іншого.

Суд також враховує правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постановах від 17 жовтня 2011 року (справа № 21-237а11), від 16 жовтня 2012 року (справа № 21-267а12) та від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), за змістом яких при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Верховний Суд України також роз`яснив, що ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

Суд встановив, що пунктом 1 рішення Вараської міської ради від 14.04.2021 № 309 створено юридичну особу - Департамент соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради, а пунктом 2 затверджено Положення про Департамент соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради.

15.04.2021 проведено державну реєстрацію юридичної особи Департаменту соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради (), про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис за №000000611.

Відповідно до підпункту 5.4 пункту 5 рішення Вараської міської ради від 28.052021 № 383 ліквідаційній комісії юридичної особи публічного права Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Вараської міської ради доручено вжити заходів щодо проведення інвентаризації майна, особових справ, особових рахунків отримувачів соціальних допомог, компенсацій та інших виплат Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Вараської міської ради, з подальшою передачею їх Департаменту соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради () (а.с.53, зворот).

Рішенням Вараської міської ради № 605 від 20.08.2021 «Про безоплатну передачу майна з балансу управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Вараської міської ради на баланс Департаменту соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради» майно, яке перебувало на балансі Управління, передано на баланс Департаменту соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради.

Розділом 2 Положення про Департамент соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради визначено, що завданням Департаменту є, зокрема, забезпечення реалізації державної політики у сфері соціально-трудових відносин, оплати і належних умов праці, зайнятості населення; у сфері соціальної підтримки та надання соціальних послуг вразливим верствам населення, зокрема особам похилого віку, з інвалідністю, ветеранам війни (в тому числі учасникам антитерористичної операції, операції об`єднаних сил), особам, на яких поширюється чинність законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань», громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, сім`ям з дітьми, багатодітним, молодим сім`ям, сім`ям та особам, які перебувають у складних життєвих обставинах, малозабезпеченим, внутрішньо переміщеним особам, іншим категоріям осіб, які згідно із законодавством України мають право на пільги та отримання житлових субсидій; виконання програм і заходів у сфері соціального захисту населення, спрямованих на покращення становища сімей, забезпечення оздоровлення та відпочинку дітей; забезпечення рівних прав і можливостей для участі жінок і чоловіків у політичному, економічному та культурному житті, протидії дискримінації за ознакою статі та торгівлі людьми; організація на території Вараської міської територіальної громади надання соціальних послуг (соціальне обслуговування), тощо.

Суд констатує, що вказані завдання відповідають меті та основним завданням Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Вараської міської ради, закріпленим в Положенні про Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Вараської міської ради, затвердженого п. 2 рішення Вараської міської ради від 09.06.2017 № 819.

При цьому суд зазначає, що у рішенні Вараської міської ради від 28.05.2021 № 383 «Про припинення юридичної особи публічного права - Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Вараської міської ради шляхом ліквідації» не наведено жодного обґрунтування, відповідно до якого вирішено припинити юридичну особу публічного права, не вказано, що держава відмовилась від виконання державних програм соціального захисту населення, виконання яких забезпечувалось Управління.

Викладене дає підстави для висновку, що відбулося повне чи часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого суб`єкта, що свідчить про правонаступництво в сфері управлінської діяльності органу праці та соціального захисту населення територіальної громади міста Вараш (публічне правонаступництво).

З огляду на встановлені обставини, суд зазначає, що держава не відмовилась від виконання завдань і функцій держави щодо соціального захисту населення, які виконувались Управлінням праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Вараської міської ради, вказані завдання і функції згідно з рішенням Вараської міської ради від 14.04.2021 № 309 закріплені за Департаментом соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що у спірних правовідносинах Департамент соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради є правонаступником Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Вараської міської ради.

Суд встановив, що рішенням Вараської міської ради № 594 від 20.08.2021 "Про затвердження структури виконавчих органів Вараської міської ради, загальної чисельності працівників апарату управління" затверджено структуру виконавчих органів Вараської міської ради, загальної чисельності працівників апарату управління, згідно додатку. Зокрема, для Департаменту соціального захисту та гідності передбачено 56 штатних одиниць, у тому числі в секторі персоніфікованого обліку осіб, які мають право на пільги, - 3 штатні одиниці: завідувач сектору, головний спеціаліст, провідний спеціаліст (а.с. 60-67 т.1).

Отже, на час виникнення спірних правовідносин в Департаменті збереглися та були наявними посади, функціональні обов`язки за якими були закріплені за позивачем в Управлінні.

Відповідач не заперечує фактичної наявності в Департаменті вакантних посад як станом на дату попередження позивача про наступне вивільнення (звільнення), так я на дату такого звільнення, однак жодна з них позивачу запропонована не була. Відтак, враховуючи перехід адміністративної компетенції від Управління до Департаменту, суд вважає, що відповідно до приписів статті 49-2 КЗпП України такі вакантні посади в Департаменті повинні були бути запропоновані роботодавцем позивачу у зв`язку з її звільненням з Управління на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП.

За правилами, встановленими в статті 10 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", прийняття на службу в органи місцевого самоврядування здійснюється, зокрема: на посади керівника секретаріату (керуючого справами) районної, обласної ради, керуючого справами виконавчого апарату обласних і районних рад, керівників відділів, управлінь та інших працівників органів місцевого самоврядування шляхом призначення відповідно сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

Проведення конкурсу, випробування та стажування при прийнятті на службу в органи місцевого самоврядування здійснюється в порядку, визначеному законодавством України про державну службу.

У разі необхідності, за згодою сторін, посадова особа місцевого самоврядування може бути переведена на рівнозначну чи нижчу посаду або посаду радника чи консультанта без конкурсного відбору.

Відповідно до Положення про порядок стажування у державних органах, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 1 грудня 1994 р. N 804, яке застосовується при прийнятті на службу в органи місцевого самоврядування відповідно до Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", відбір кандидата на стажування проводиться з ініціативи органу, де має відбуватись стажування. При цьому необхідна письмова заява самого стажиста та згода відповідних керівників за місцями його стажування та основної роботи.

Отже, саме Департамент, як установа, до якої перейшли функції та компетенція іншого органу місцевого самоврядування, мав проявити ініціативу та запропонувати позивачу посаду через проведення стажування, чи за іншою процедурою, передбаченою чинним законодавством. Тому суд відхиляє як безпідставні доводи відповідача про те, що позивач не зверталася до Департаменту з заявою про переведення в порядку стажування. Суд наголошує, що в спірній ситуації законодавець, безвідносно до факту реалізації працівником права на переведення до новоствореної установи, встановлює обов`язок роботодавця забезпечити гарантії працевлаштування такого працівника.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідачем не було вжито належних заходів задля працевлаштування позивача. Тому звільнення позивача наказом від 30.08.2021 № 130-к з посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП відбулося з порушенням статті 49-2 КЗпП України, а відтак є незаконним.

Вирішуючи спір в частині поновлення позивача на посаді, суд враховує таке.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи приписи частини першої статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 Кодексу законів про працю України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Відповідно до п.2.27 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993, днем звільнення вважається останній день роботи.

Верховний Суд України в постанові від 16.10.2012 у справі №21-267а12 дійшов висновку, що у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (ч.2 ст.235 КЗпП). Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця.

Виходячи із положень трудового законодавства незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство. Проте така підстава у даному випадку відсутня, позаяк, як встановлено вище по тексту судового рішення, здійснені Вараською міською радою заходи щодо припинення Управління праці та соціального захисту населення не призвели до повної ліквідації такого органу місцевого самоврядування, функції та повноваження якого були збережені та перейшли до Департаменту соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради.

Суд наголошує, що станом на 01.09.2021 в структурі виконавчих органів Вараської міської ради перебувало Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Вараської міської ради, штатною чисельністю якого було передбачено відповідну посаду, яку позивач обіймала до звільнення.

Відповідно, позивач з 01.09.2021 повинна бути поновлена на посаді, з якої вона незаконно звільнена, а саме на посаді спеціаліста відділу персоніфікованого обліку осіб, які мають право на пільги, управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Вараської міської ради, а не на рівнозначній посаді в Департаменті соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради, як просить позивач, на яку її, у визначеному порядку, не було переведено (прийнято).

Отже, в частині позовних вимог про поновлення позивача на роботі в Департаменті соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради на рівнозначній посаді підстави для задоволення позову суд вважає відсутніми.

За приписами статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток визначається відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).

Згідно з абзацом 5 пункту 6 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 №13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Поряд з цим, суд зазначає, що відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 15.02.2019 (справа №826/6583/14), від 20.03.2019 (справа №201/12340/16), від 05.08.2020 (справа №817/893/17), від 05.08.2020 (справа №2а-3526/10/1570), від 04.06.2020 (справа №821/114/18).

Крім того, ч.2 ст.235 КЗпП України встановлено, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу і не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20.06.2018 року (справа №826/808/16).

При розрахунку суми, що підлягає стягненню на користь позивача, судом використано довідку Департаменту соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради від 13.07.2022 № 7120-ДД-06-22 про середній заробіток ОСОБА_1 на посаді в Управлінні праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Вараської міської ради, згідно з якою середньоденна заробітна плата позивача складає 724 грн. 99 коп. (а.с.167 т. 3).

Обчислюючи тривалість вимушеного прогулу, суд встановив, що ОСОБА_1 наказом № 7 від 17.03.2022 Фінансового управління виконавчого комітету Вараської міської ради з 18.03.2022 прийнята за строковим трудовим договором (контрактом) на посаду головного спеціаліста бюджетного відділу, що підтверджується інформацією Фінансового управління виконавчого комітету Вараської міської ради від 08.06.2022 № 7310-СЛ-375-22 (а.с. 122-124 т. 3).

Отже, за обставинами справи тривалість вимушеного прогулу позивача охоплюється періодом з 01.09.2021 по 17.03.2022 та становить 137 робочих днів.

Таким чином, на користь позивача суд присуджує за рахунок відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2021 по 17.03.2022 в загальній сумі 99323,63 грн (з розрахунку: 137 роб.днів х 724,99 грн), яка вказана без утримання податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають нарахуванню та утриманню під час виплати доходу.

Тому, позовні вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу по дату постановлення судового рішення задоволенню не підлягають.

Згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно із ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом (п.77).

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В ході судового розгляду справі відповідач як суб`єкт владних повноважень не виконав процесуального обов`язку доказування та не підтвердив правомірності оскарженого позивачем наказу. Натомість, доводи позивача частково знайшли своє підтвердження під час розгляду справи судом.

При зазначених обставинах, вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Відповідно до п. 2, 3 ч.1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Враховуючи визначений судом період вимушеного прогулу з 01.09.2021 по 17.03.2022, сума середнього заробітку за один місяць, що повинна бути негайно виплачена на користь позивача, має бути обчислена відповідачем з розрахунку: 22 робочих дні за вересень 2021 року, при середньоденній заробітній платі позивача 724,99 грн, з нарахуванням та утриманням визначених чинним законодавством податків та зборів (обов`язкових платежів).

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Вараська міська рада, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Вараської міської ради № 130-к від 30.08.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді спеціаліста відділу персоніфікованого обліку осіб, які мають право на пільги, Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Вараської міської ради з 01.09.2021.

Стягнути з Департаменту соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.09.2021 по 17.03.2022 в сумі 99323,63 грн (дев`яносто дев`ять тисяч триста двадцять три гривні 63 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді з 01.09.2021 та в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць звернути до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач - Департамент соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради (майдан Незалежності,1,м.Вараш,Рівненська область,34400, ЄДРПОУ/РНОКПП 44383982)

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Вараська міська рада Адреса: майдан Незалежності, 1, м. Вараш, Рівненська область, 34400; .

Повний текст рішення складений 25 липня 2022 року

Суддя Н.О. Дорошенко