Справа № 140/2217/19
Суддя: Прокопенко Олександр Борисович
Дата ухвалення: 2022-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

21 липня 2022 року

м. Київ

Справа № 140/2217/19

Провадження № 11-65апп22

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Прокопенка О. Б.,

суддів Анцупової Т. О., Власова Ю. Л., Григор`євої І. В., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Желєзного І. В., Золотнікова О. С., Катеринчук Л. Й., Крет Г. Р., Лобойка Л. М., Пількова К. М., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткача І. В., Ткачука О. С., Штелик С. П.,

перевіривши наявність підстав для прийняття до розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи з 6 березня 2018 року внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 14 червня 2019 року № 78;

- зобов`язати вирішити питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на дату встановлення інвалідності, а саме 6 березня 2018 року, з урахуванням вже проведених виплат, та факту подання усіх документів, передбачених законодавством, відповідно до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975.

Волинський окружний адміністративний суд рішенням від 20 серпня 2019 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 9 грудня 2019 року, позов задовольнив.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суд постановою від 30 вересня 2021 року скасував рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 9 грудня 2019 року та ухвалив нове, яким відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій та відмовляючи у задоволенні позову, суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що за наслідками повторного огляду ІІ групу інвалідності позивачу встановлено з 6 березня 2018 року, а первинно інвалідність ІІІ групи встановлено з 21 вересня 2015 року. Оскільки між цими подіями минуло понад два роки, позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.

При цьому суд послався на те, що подібні правовідносини були предметом розгляду у Верховному Суді. Зокрема, судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду постановою від 15 липня 2020 року у справі № 240/10153/19 відступила від правового висновку, зробленого у постановах Верховного Суду від 20 березня 2018 року (справа № 295/3091/17), від 21 червня 2018 року (справа № 760/11440/17), та дійшла такого висновку про застосування пункту 4 статті 16-3 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ):

«(1) право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду;

(2) передбачені пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності застосовуються починаючи з 01 січня 2014 року;

(3) зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01 січня 2014 року чи після)».

10 травня 2022 року на адресу Верховного Суду надійшла заява позивача про перегляд судового рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30 вересня 2021 року за виключними обставинами, у якій він, посилаючись на Рішення Конституційного Суду України від 6 квітня 2022 року №1-р(ІІ)/2022 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ (справа про посилений соціальний захист військовослужбовців) (далі - Рішення Конституційного Суду України), просить скасувати постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30 вересня 2021 року у справі № 140/2217/19, залишити в силі рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 9 грудня 2019 року.

Підставами перегляду ОСОБА_1 зазначає пункт 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС). На думку позивача, оскільки Конституційний Суд України у Рішенні визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ, на підставі якого було відмовлено у позові Касаційним адміністративним судом постановою від 30 вересня 2021 року, то є підстава для перегляду цього судового рішення у зв`язку з виключними обставинами.

У відзиві на заяву про перегляд за виключними обставинами відповідач зазначив, що оскільки на момент ухвалення постанови Касаційного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ був чинним і підлягав застосуванню, то у задоволенні заяви ОСОБА_1 слід відмовити.

Міністерство оборони України також зауважило, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду постановою від 30 вересня 2021 року відмовив у позові, а тому така постанова не підлягала виконанню. Отже, її перегляд за виключними обставинами із зазначених позивачем підстав порушує принцип правової визначеності, що відповідає усталеній практиці Верховного Суду під час розгляду аналогічних заяв щодо перегляду за виключними обставинами судових рішень з підстав встановлення Конституційним Судом України неконституційності (конституційності) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справ.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 17 травня 2022 року відкрив провадження за заявою позивача про перегляд за виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року. Справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

У судове засідання прибув представник відповідача, який підтримав доводи заперечень на заяву про перегляд за виключними обставинами судового рішення.

Перевіривши доводи заяви про перегляд постанови Касаційного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року за виключними обставинами та заперечень на неї, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (судді Шарапа В.М., Єзеров А. А., Чиркін С. М.) на підставі частин третьої та п`ятої статті 346 КАС дійшла висновку про передачу справи за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30 вересня 2021 року у справі № 140/2217/19 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - на розгляд Великої Палати Верховного Суду, про що постановила ухвалу від 22 червня 2022 року.

Суд касаційної інстанції, вивчивши судову практику щодо перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами, оскільки Конституційним Судом України встановлена неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане, виявив різне застосування та трактування, що своєю чергою унеможливлює ефективний захист та поновлення прав особи, якій відмовлено у задоволенні позову внаслідок застосування закону, визнаного неконституційним.

Підстави для передачі справи побачив і вивів через розуміння та порівняння конституційних та законодавчих положень на основі фактичних обставин цієї справи та обставин, на підставі яких були ухвалені нижчезгадані судові рішення.

Зокрема, касаційний суд зазначив, що відповідно до статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Аналогічні норми передбачає стаття 91 Закону України «Про Конституційний Суд України».

Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

За пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС підставою перегляд судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлення Конституційним Судом України неконституційності (конституційності) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане,

Отже, ключовим правовим питанням у справі є застосування частини другої статті 152 Конституції України, статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» у взаємозв`язку з пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС.

Те, як на практиці застосовуються ці положення закону, касаційний суд продемонстрував на прикладах з судової практики Верховного Суду.

Так, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в постанові від 29 жовтня 2019 року у справі № 922/1391/18 (п. 9.9) дійшов висновку, що застереження щодо можливості перегляду судового рішення у зв`язку з виключними обставинами у разі, якщо воно ще не виконане, ґрунтується на принципі юридичної визначеності, який вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду, що у повній формі розкривається у «res judicata pro veritate habetur!» - «судове рішення визнається за істину». Суть цього принципу полягає у тому, що рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим, не може ставитися під сумнів та підлягає виконанню, тобто вирішення судом спірного питання визнається за істину.

Дія принципу res judicata передбачає встановлення у відносинах між сторонами спору, вирішеного остаточним і обов`язковим для сторін судовим рішенням, стану правової визначеності. Вирішуючи господарський спір, суд застосовує правовий акт, а у випадку, якщо доходить висновку, що правовий акт суперечить Конституції України, не застосовує його з дотриманням порядку, встановленого частиною шостою статті 11 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), і, вирішивши таким чином спір, встановлює стан правової визначеності у відносинах між сторонами. За судовим рішенням, яке не потребує виконання, такий стан і наслідки, передбачені судовим рішенням, встановлюються одразу з набранням рішенням сили. Водночас відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження і примусового виконання, зокрема, судових рішень. Наслідки, передбачені судовим рішенням, яке потребує виконання, остаточно настають після виконання цього судового рішення. Саме з виконанням судового рішення реально поновлюються права особи, яка зверталась з відповідним позовом до суду, і яка за наслідками виконання цього судового рішення отримує визначеність у правовому статусі, на який може покладатись, реалізуючи свої права та обов`язки.

Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням. Виняток нормою пункту 1 частини третьої статті 320 ГПК України встановлено для випадків, коли рішення суду ще не виконане, тобто коли наслідки, передбачені ним, остаточно не настали».

Правові позиції подібного змісту наведені у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, зокрема від 23 листопада 2021 року у справі № 808/578/17, від 2 березня 2021 року у справах № 803/376/17 та 806/897/17, від 19 лютого 2021 року в справі № 808/1628/18 (постанова об`єднаної палати цього суду).

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 25 березня 2020 року у справі № 808/1628/18 узагальнила висновки судів касаційних інстанцій та вказала, що підхід, сформований рішеннями судів, що входять до різних судових палат і касаційних судів Верховного Суду, не визнає права на перегляд за виключними обставинами судових рішень з підстав, передбачених пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС, з трьох причин: на момент ухвалення судових рішень норма закону, згодом визнана неконституційною, була чинною; рішення не підлягали виконанню; перегляд рішень з цих підстав порушує принцип правової визначеності (res judicata).

З огляду на ці та інші подібні постанови Верховного Суду касаційний суд підсумовує, що підхід, сформований рішеннями судів, що входять до різних судових палат і касаційних судів Верховного Суду, не визнає права на перегляд за виключними обставинами судових рішень з підстав, передбачених пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС, з трьох причин: на момент ухвалення судових рішень норма закону, згодом визнана неконституційною, була чинною; рішення не підлягали виконанню; перегляд рішень з цих підстав порушує принцип правової визначеності (res judicata).

Як уже зазначалося, колегія суддів дійшла висновку, що застосування норми пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС у наведених вище справах унеможливлює ефективний захист та поновлення прав особи, якій відмовлено у задоволенні позову внаслідок застосування закону, визнаного згодом неконституційним.

З огляду на це колегія суддів вважає за необхідне відступити від правових висновків, викладених у наведених вище судових рішеннях.

Як приклад, наводить практику Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, яка, на думку колегії суддів, є відмінною від вказаної вище.

Зокрема, постановою цього суду від 13 листопада 2019 року у справі № 545/1151/16-ц переглянута постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року, якою касаційні скарги виконуючого обов`язки головного лікаря Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи, Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи, Департаменту охорони здоров`я Полтавської обласної державної адміністрації, Полтавської обласної ради задоволено. Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 3 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 29 листопада 2016 року скасовано. У задоволенні позову до Полтавської обласної ради, Департаменту охорони здоров`я Полтавської обласної державної адміністрації, треті особи: Полтавський обласний центр медико-соціальної експертизи, Управління майном Полтавської обласної ради, про визнання незаконним і скасування рішення обласної ради та поновлення на роботі відмовлено.

Перегляд здійснено з підстав, встановлених пунктом 1 частини третьої статті 423 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК), зміст якої аналогічний пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС та пункту 1 частини третьої статті 320 ГПК. При цьому судом зазначено, що судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову, може бути переглянуте за виключними обставинами у зв`язку з встановленням Конституційним Судом України неконституційності закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи.

Також постановою цього суду від 4 листопада 2020 року у справі № 389/2004/16-ц були переглянуті по суті судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, якими переглянуте за виключними обставинами рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зазначає, що право на перегляд рішення у зв`язку з виключними обставинами за пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС забезпечує поновлення порушеного права особи внаслідок застосування у її справі положень закону, які не відповідали Конституції України. Попри те, що втрата чинності законом у разі визнання його неконституційним відповідно до частини другої статті 152 Конституції України та статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» визначається днем ухвалення відповідного рішення Конституційним Судом (якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення), таке рішення є підставою для перегляду за виключними обставинами судових рішень, прийнятих раніше ухвалення відповідного рішення Конституційного Суду.

Колегія суддів наголошує, що правові висновки, від яких вона пропонує відступити, серед іншого, ґрунтуються на твердженні про те, що перегляд за виключними обставинами справ, у яких рішення виконано, призводить до порушення принципу правової визначеності (res judicata).

У зазначених вище судових рішеннях Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду та Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду сформульовано висновок про те, що не може вважатись невиконаним у контексті приписів пункту 1 частини третьої статті 320 ГПК та пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС відповідно рішення, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено, оскільки воно не передбачає примусового виконання, а відтак такі рішення не можуть бути переглянуті за виключними обставинами.

Таке тлумачення призводить до того, що особа, якій у задоволенні позову відмовлено (позивач) у цій справі, позбавляється права на перегляд судового рішення з підстав визнання неконституційним закону, застосованого в її справі, попри встановлення Конституційним Судом України неконституційності такого закону. За такого підходу особа не матиме права на виправлення судом помилки держави під час регулювання спірних правовідносин, що фактично нівелює інститут перегляду справи за виключними обставинами. Адже за своєю правовою природою судове рішення, яке набрало законної сили, навіть те, яким відмовлено у задоволенні позову, визначає зміст правовідносин між учасниками справи. Воно є обов`язковим для регулювання правовідносин сторін у спорі, обов`язковим щодо реалізації їх прав.

За наведених обставин судове рішення, яким у позові відмовлено, з набранням ним законної сили варто вважати таким, що є обов`язковим, хоч при цьому воно не потребує виконання чи примусового виконання.

Тому в разі встановлення Конституційним Судом неконституційності (конституційності) закону чи його окремого положення, застосованого судом під час прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, відмова у перегляді такого судового рішення за виключними обставинами безпідставно звужує зміст норм пункту 1 частини третьої статті 320 ГПК та пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС та, як наслідок, зміст права сторони по справі на перегляд судового рішення з підстав неконституційності (конституційності) закону, застосованого в остаточному судовому рішенні, ухваленому в справі.

Таким чином, за висновками касаційного суду у цій справі, необхідно відступити від правового висновку, викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29 жовтня 2019 року у справі № 922/1391/18 про те, що не може бути переглянуте за виключними обставинами судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову, з підстав встановлення Конституційним Судом України неконституційності (конституційності) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи.

На переконання колегії суддів, правовідносини у цій справі та справі № 922/1391/18 є подібними, оскільки стосуються застосування норм пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС та пункту 1 частини третьої статті 320 ГПК, аналогічних за змістом.

Крім того, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду вважає, що ця справа ще й містить виключні правові проблеми і її необхідно передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Як зазначалося вище, судами касаційної інстанції по-різному застосовуються приписи норм процесуального права щодо перегляду за виключними обставинами судових рішень з підстав встановлення Конституційним Судом України неконституційності (конституційності) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане (пункт 1 частини п`ятої статті 361 КАС, пункт 1 частини третьої статті 320 ГПК, пункт 1 частини третьої статті 423 ЦПК).

Зокрема, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду вважають, що не може бути переглянуте з указаних підстав судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено, а Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вважає за можливе переглянути за виключними обставинами із вказаних підстав судові рішення, якими відмовлено у задоволенні позову.

Крім того, колегія суддів зауважила, що у разі задоволення заяви про перегляд за виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30 вересня 2021 року (справа № 140/2217/19) існує ще одна виключна правова проблема, яка полягає у застосуванні пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ, яка Конституційним Судом України Рішенням від 6 квітня 2022 року визнана такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною).

Колегія суддів касаційної інстанції переконана, що у спірних правовідносинах виникла юридична невизначеність через недостатнє врегулювання на законодавчому рівні питання призначення та отримання одноразової допомоги у вищому розмірі внаслідок встановлення вищої групи інвалідності або більшого відсотка втрати працездатності.

Отже, це є виключною правовою проблемою, яка за своєю природою зачіпає фундаментальні права військовослужбовців на соціальний захист та гарантії такого захисту, особливо в умовах воєнного стану внаслідок військової агресії російської федерації проти України. Вона може бути усунута шляхом формування єдиної правозастосовчої практики у випадку, коли певні суспільні відносини недостатньо врегульовані на законодавчому рівні, що безумовно необхідно для забезпечення розвитку права.

За таких обставин Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про те, що з метою забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики цю справу необхідно передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Законом України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що Верховний Суд як найвищий суд у системі судоустрою України покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики.

Порядок та спосіб виконання завдань судочинства, покладених на Верховний Суд, визначено процесуальним законом.

Відповідно до частин третьої та п`ятої статті 346 КАС суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 346 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 346 цього Кодексу (частина четверта статті 347 КАС).

Таким чином, підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати є обґрунтований висновок суду, який розглядає справу в касаційному порядку, про те, що справа містить виключну правову проблему і метою її вирішення є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

Як раніше вже неодноразово наголошувалось у рішеннях Великої Палати Верховного Суду, виключну правову проблему належить оцінювати з урахуванням кількісного та якісного критеріїв. З огляду саме на ці критерії має бути підтверджено той факт, що проблема наявна не в одній конкретній справі, але й існує в інших, або вона може виникнути з урахуванням позиції, щодо якої постає питання юридичної невизначеності.

За частиною шостою статті 347 КАС Велика Палата Верховного Суду перевіряє підстави для передачі справи на її розгляд.

Перевіривши матеріали справи та наведені в касаційній скарзі доводи, Велика Палата Верховного Суду не вбачає передумов для використання її повноважень для касаційного перегляду судових рішень у цій справі.

З описаної судом проблематики убачається, що ключовим питанням під час розгляду заяви у цій справі є можливість перегляду за виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30 вересня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог, на підставі пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС.

Зазначене питання неодноразово було предметом з`ясування судами касаційних інстанцій.

Крім того, з подібною проблематикою Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду вже передавав справу № 808/1628/18 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, проте підстав для її прийняття Велика Палата Верховного Суду не знайшла і ухвалою від 25 березня 2020 року повернула зазначену справу для розгляду відповідній колегії Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що наведене в ухвалі Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 червня 2022 року обґрунтування наявності виключної правової проблеми, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, не створює підстави для прийняття до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 140/2217/19.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

За якісним критерієм про виключність правової проблеми свідчать такі обставини: 1) касаційна скарга мотивована тим, що суди допустили істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; 2) норми матеріального права були застосовані судами нижчих інстанцій так, що постає питання дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між інтересами сторін у справі.

У наведеному в ухвалі касаційного суду обґрунтуванні Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав, які в аспекті фактичних обставин справи за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії дозволяють за кількісними і якісними критеріями побачити в них виключну правову проблему, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Не означують як виключну правову проблему в сформульованому касаційним судом вигляді й рішення Верховного Суду, на які покликався касаційний суд, оскільки, по-перше, касаційні суди у цих справах фактично встановили, як слід застосовувати норми закону, які рішенням Конституційного Суду України визнані неконституційними, і, по-друге, суди насправді не допустили суперечливого та взаємовиключного розуміння і застосування положень законодавства, що були чинними на час розгляду спору, але втратили законну силу після визнання їх неконституційними на підставі рішення суду конституційної юрисдикції.

Колегією суддів не наведено обґрунтування неможливості вирішення саме Касаційним адміністративним судом під час касаційного перегляду судових рішень окресленого нею питання про те, чи є можливість перегляду за виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30 вересня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог, на підставі пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС.

При цьому саме Касаційний адміністративний суд своїми рішеннями формує судову практику з метою її єдності і сталості.

До того ж Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 4819/49/19 вже висловлювалася щодо перегляду судових рішень за виключними обставинами у зв`язку зі встановленням Конституційним Судом України неконституційності (конституційності) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Відповідно до частини шостої статті 347 КАС України, якщо Велика Палата дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 248, 347, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Справу № 140/2217/19 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - повернути до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду у відповідній колегії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. Б. Прокопенко
Судді: Т. О. Анцупова Г. Р. Крет
Ю. Л. Власов Л. М. Лобойко
І. В. Григор`єва К. М. Пільков
М. І. Гриців Л. І. Рогач
Д. А. Гудима О. М. Ситнік
І. В. Желєзний І. В. Ткач
О. С. Золотніков О. С. Ткачук
Л. Й. Катеринчук С. П. Штелик