Справа № 480/10216/21
Суддя: А.Б. Діска
Дата ухвалення: 2022-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Діска А.Б.,
за участю секретаря судового засідання - Сороки К.О.,
представника позивача - Солошенко Л. Є.,
представника відповідача - Савченко І. М.,
В С Т А Н О В И В:
Позивач вважає, що висновки акту перевірки не ґрунтуються на приписах чинного податкового законодавства, оскільки фактично документальна позапланова виїзна перевірка здійснювалась в приміщенні контролюючого органу, а не за місцем знаходження чи місцем розташування платника податків, тобто є документальною невиїзною перевіркою. Висновки відповідачем зроблено без встановлення усіх обставин, які мають суттєве значення.
Позивач вважає, що в акті перевірки контролюючим органом не наведено допустимих та достатніх доказів на підтвердження порушень позивачем податкового законодавства; не наведено жодних обставин та доказів, які б свідчили про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності сторін цих операцій, незвичності цих операцій для цих осіб, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б в сукупності могли свідчити про фіктивність вчинених операцій, відсутність факту поставки товарів, а також того, що вчинення зазначених операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру), а дії ТОВ «Дніпровський кабельний завод Енерго» були спрямовані на отримання необгрунтованої податкової вигоди. Крім цього, представник позивача вказує, що в акті перевірки було допущено технічні помилки та описки, вважає його нечинним, оскільки в ньому відсутній підпис перевіряючої посадової особи та взагалі не було підстав для проведення перевірки.
В основу складу податкових правопорушень покладені взаємовідносини ТОВ «Дніпровський кабельний завод Енерго» з його контрагентами: ТОВ «Дифенс-Трейд», ТОВ «Алекс Обджект», ТОВ «Есвайр», які, за висновками податкового органу, реально не відбувалися, мали фіктивний характер, здійснені з метою отримання податкової вигоди. Проте, позивач стверджує, що первинні документи та інші додаткові документи, в повному обсязі підтверджують фактичне здійснення господарських операцій, є належно оформленими та містять всі необхідні реквізити з урахуванням можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій. Таким чином, контролюючим органом не доведено правомірність проведення документальної виїзної перевірка та прийнятих податкових повідомлень - рішень, а тому такі податкові повідомлення-рішення підлягають визнанню незаконними та скасуванню.
Ухвалою суду від 12.10.2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому вважає позов необґрунтованим, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення законними та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства. Відповідач вказує, що позивачем допущено порушення норм податкового законодавства, а саме: занижено позитивне значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду, яке сплачується до державного бюджету всього на суму 1885131 грн.; завищено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на загальну суму 714673 грн.
Відповідач зазначає, що під час проведення позапланової виїзної перевірки ТОВ «Дніпровський Кабельний Завод Енерго» було з`ясовано неможливість здійснення господарської операції з ідентифікованим товаром у зв`язку із відсутністю факту (джерела) його законного введення в обіг та реального задекларованого виробництва, яка доказується щодо суб`єкта господарювання ланцюга (з урахуванням їх місця у ланцюгу); дефектність первинних документів; негативну інформацію, отриману від ГУ ДПС в Одеській області та від ГУ ДПС в Запорізькій області та іншу негативну інформацію.
Крім того, за твердженням відповідача, ТОВ «Дніпровський кабельний завод Енерго», під час здійснення господарських операцій з контрагентами-постачальниками у періоді, що перевірявся не мав жодного задекларованого об`єкту оподаткування, як власних так і орендованих об`єктів всупереч п. 63.3 ст. 63 ПКУ, щодо обов`язку платника податків стати на облік в органах державної податкової служби, а також обов`язку повідомляти податкові органи про всі об`єкти оподаткування та об`єкти пов`язані з оподаткуванням, та Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 №1588, яким визначено, що повідомлення про об`єкти оподаткування реалізується шляхом подання платником податків повідомлення за формою 20-ОПП до податкового органу за місцем знаходження такого об`єкта. Таке повідомлення було подано лише 24.03.2021.
Щодо наявності технічних помилок в акті перевірки, ГУ ДПС у Сумській області зазначає, що складання контролюючим органом акту перевірки та внесення до бази даних інформації про перевірку не створюють для платника податків жодних правових наслідків у вигляді виникнення, зміни або припинення його прав та не породжують для нього будь-яких обов`язків, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у справі № 814/2124/14 (постанова від 17.07.2019). Також відповідач зазначає, що окремі недоліки в оформленні податкового повідомлення-рішення не впливають на факт доведеності складу податкового правопорушення, покладеного в основу прийнятого спірного податкового повідомлення-рішення. Якщо спірне рішення прийняте контролюючим органом у межах своєї компетенції та з його змісту видається можливим чітко встановити його зміст, таке рішення може бути визнане судом правомірним навіть у разі, коли окремі елементи спірного рішення є недотриманими (Т. 5 а.с. 30-34).
Представник позивача подала до суду відповідь на відзив, в якій вкотре вказала, що ГУ ДПС у Сумській області під час проведення вказаної перевірки, завідомо маючи інформацію про фактичне місце знаходження та здійснення господарської діяльності платника податків, хибно та протизаконно зазначило в акті про те, що перевірка була виїзною, оскільки жодного ревізора-інспектора в офісі товариства не перебувало, а документи, що перевірялись, вивчались інспекторами в приміщенні контролюючого органу, тобто, відбулась невиїзна позапланова перевірка, яка відповідно до вимог Податкового кодексу визначена як документальна невиїзна позапланова електронна перевірка, яка може бути проведена за заявою платника податків.
Представник позивача заперечує, що відсутність в акті перевірки підпису одного з інспекторів не тягне за собою жодних юридичних наслідків, як і помилки в акті та податковому повідомленні-рішенні, а також те, що акт не породжує жодних юридичних наслідків для позивача, є безпідставним, необгрунтованим, надуманим та таким, що не спростовано відповідачем відповідно до вимог ч.2 ст.77 КАС України, оскільки, акт перевірки є документом, який є підставою для прийняття податкових повідомлень-рішень, а так звані «технічні помилки» не є такими, що не впливають на факт доведеності складу податкового правопорушення, покладеного в основу оспорюваних податкових повідомлень-рішень, оскільки, зі змісту податкового повідомлення-рішення неможливо визначитись, яка сума ПДВ вірно нарахована, оскільки, як недоплата суми ПДВ так і її переплата (в разі неоспорення ППР) тягне для позивача правові наслідки у вигляді зменшення сум ПДВ у великій різниці. Позивач вважає, що відсутність підпису посадової особи в акті перевірки є підставою для висновку про його нечинність (т.5 а.с. 143-149).
Ухвалою суду від 07.12.2021 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті.
Представником позивача також подавалися додаткові пояснення (т.5 а.с. 208-216; т.6 а.с. 104-107, 163-164).
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала, просила суд відмовити у його задоволенні.
Заслухавши представників сторін, пояснення свідків, перевіривши матеріали справи, повно та об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ТОВ Дніпровський кабельний завод Енерго зареєстрований як юридична особа та є платником податків, в т.ч. податку на додану вартість (т.1 а.с.51-52).
На підставі п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п. 75.1 ст. 75, п.п.78.1.4 п.78.1 ст.78, п.82.2 ст.82 Податкового кодексу України, наказу ГУ ДПС у Сумській області від 25.05.2021 №886-кп (т. 5 а.с. 103) головними державними ревізорами-інспекторами відділу позапланових перевірок ризикових платників управління податкового аудиту ГУ ДПС у Сумській області Михайловою Л.В., Пушкаловою Я.С. та Романенко І. Ю. у період з 25.05.2021 по 03.06.2021 було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Дніпровський кабельний завод Енерго» з питання дотримання податкового законодавства по взаємовідносинах з ТОВ «Дифенс-Трейд», ТОВ «Алекс Оюджект», ТОВ «Есвайр» та ТОВ «Галич-Мет», за результатами якої складено акт перевірки від 10.06.2021 №2962/18-28-07-04/40528633/83 (т.1 а.с.50-163), в якому зафіксовано порушення позивачем п.п."а" п.198.1, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено:
30.06.2021 на підставі вищезазначеного акта перевірки ГУ ДПС у Сумській області прийнято податкові повідомлення-рішення:
Не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач подав скаргу до Державної податкової служби України, за результатами розгляду якої, рішенням Державної податкової служби України від 01.09.2021 спірні податкові повідомлення-рішення залишено без змін, а скаргу - без задоволення (т.1 а.с.41-46).
Вважаючи вказані податкові-повідомлення протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Спірні правовідносини регулюються положеннями Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VІ (далі Податковий кодекс України), Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-ХІV (далі - Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні») та нормативними актами, прийнятими на їх виконання.
Так, відповідно до пп.78.1.4 п. 78.1. ст. 78 Податкового кодексу України документальна позапланова перевірка здійснюється, якщо виявлено недостовірність даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначено виявлену недостовірність даних та відповідну декларацію протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту.
Згідно з приписами пункту 73.3 статті 73 Податкового кодексу України запит вважається належним чином врученим, якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.
Так, відповідно до п. 42.2 статті 42 ПК України, документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.
За змістом абзацу шостого пункту 42.5 статті 42 Податкового кодексу України у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
З аналізу вказаних положень вбачається, що умовою належного вручення документів у розумінні Податкового кодексу України є їх направлення за адресою платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисте їх вручення, при цьому жодна норма податкового законодавства не зобов`язує податковий орган здійснювати заходи для з`ясування причин невручення документів, чи для вжиття додаткових заходів (як-то електронні засоби зв`язку, кур`єрська доставка і т.д.) щодо вручення кореспонденції.
Так, юридичною адресою позивача є АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.229). Матеріалами справи підтверджується, що запити про надання інформації та її документального підтвердження від 25.05.2019, 04.08.2019, 07.08.2019, 05.11.2020, 19.11.2020, 24.12.2019, 12.12.2019, 19.02.2020, 24.12.2020 (т. 1 а.с. 169-228) направлялися рекомендованими листами за юридичною адресою позивача.
Проте, вищезазначені поштові відправлення повернулися до контролюючого органу у зв`язку із закінчення встановленого строку зберігання.
На думку суду, оскільки відповідачем вказані документи були направлені на адресу реєстрації позивача, відповідно до абзацу 6 пункту 42.4 статті 42 ПК України така поштова кореспонденція вважається врученою у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
Отже, у зв`язку з ненаданням позивачем документів та письмових пояснень на письмові запити податкового органу, відповідачем було призначено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Дніпровський кабельний завод Енерго». А тому доводи позивача стосовно того, що у відповідача були відсутні підстави для проведення перевірки не знайшли свого документального підтвердження, у зв`язку з чим відхиляються судом.
Проте, суд зазначає, що відповідачем не надано доказів направлення позивачу запиту від 17.03.2020, а тому відповідачем у акті перевірки безпідставно зазначено про ненадання документів на виконання вимог податкового органу на цей запит.
Крім того, позивач стверджує, що перевірка була проведена з порушенням п.78.1.2 ст. 78 Податкового кодексу України, оскільки проведена в приміщенні контролюючого органу.
Так, згідно із п.75.1.2 п.75.1 статті 75 Податкового кодексу України документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.
Як пояснив свідок ОСОБА_2 , допитаний в судовому засіданні, він тривалий час здійснював правовий супровід підприємства позивача, у тому числі в м. Суми. Офіс підприємства, позивача знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . За вказаною адресою, в офісі окрім нього ніхто не перебував, будь-яких документів там не знаходилось, оскільки вся документація підприємства знаходиться в м. Дніпро, де розташоване виробництво. Вказав, що всі документи, які як отримувались ним, так і передавались на запит податкового органу, були вручені за місцезнаходженням податкового органу. Представники ГУ ДПС у Сумській області на перевірку за адресою АДРЕСА_1 не прибували. Хоча дійсно ним отримувався як наказ, так і акт, а також йому надавались направлення на проведення позапланової виїзної перевірку як представнику позивача.
Натомість, свідок ОСОБА_3 , яка також була допитана в судовому засіданні, повідомила, що перевірку підприємства позивача було проведено за місцем його реєстрації у м. Суми. Направлення та службове посвідчення було пред`явлено, а копію наказу про призначення перевірки вручено саме за місцем реєстрації підприємства позивача повноважному представнику. Офіс складався з одного кабінету, в якому знаходився стіл та декілька стільців. Документи досліджували в самому офісі.
Суд не вбачає підстав не довіряти поясненням свідка ОСОБА_3 , оскільки вони узгоджуються з дослідженими матеріалами справи, в частині, що стосуються місця проведення перевірки, у тому числі актом перевірки, копією наказу про призначення перевірки, а також розміщення самого офісу.
Натомість до свідчень свідка ОСОБА_2 щодо проведення перевірки в приміщенні податкового органу, суд ставиться критично, оскільки, здійснюючи правовий супровід підприємства позивача та у разі отримання як копії наказу, в якому вказано про призначення саме виїзної перевірки та саме за адресою АДРЕСА_1 , ознайомлення з направленнями, а також передачі контролюючому органу витребуваних документів не за місцем знаходження підприємства позивача, свідок, мав можливість підписати, як направлення, так і акт перевірки з відповідними зауваженнями. Водночас, як направлення (т.5, а.с.104-106), так і акт перевірки з відповідними додатками (т.5, а.с.117-118), підписано ОСОБА_2 без будь-яких зауважень. При цьому, в матеріалах справи відсутні жодні докази, які б узгоджувались з поясненнями свідка ОСОБА_2 в частині проведення перевірки в приміщенні податкового органу.
Відтак, доводи представника позивача з приводу проведення перевірки в приміщенні податкового органу не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.
Щодо посилань представника позивача на нечинність акта перевірки у зв`язку з відсутністю в ньому підпису перевіряючої посадової особи, суд зазначає, що чинне законодавство не встановлює такий наслідок відсутності в акті перевірки підпису одного з перевіряючих контролюючого органу, як його нечинність, недійсність. Зазначена вада акта не робить автоматично протиправними рішення контролюючого органу, що прийняті на підставі такого акта.
Акт перевірки - це документ, в якому зафіксовано факти та оціночні судження осіб, що її проводили, тому до акта можуть пред`являтися лише ті вимоги, що стосуються, доказів. Оцінка акта перевірки, в тому числі й оцінка дій службових осіб контролюючого органу щодо його складання, викладення у ньому висновків перевірки, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта.
Водночас саме по собі порушення порядку оформлення акта перевірки (у частині обов`язку підписання особами, які здійснювали перевірку) не може бути підставою для скасування податкового повідомлення-рішення, винесеного на підставі не підписаного одним із перевіряючих акта перевірки, але в сукупності з іншими порушеннями може слугувати обставиною для висновку щодо протиправності рішень контролюючого органу. Це стосується випадків, коли обставини, викладені в акті, не знайдуть підтвердження в суді.
Відсутність у акті перевірки підпису однієї з посадових осіб контролюючого органу, яка її проводила, стосується оформлення результатів перевірки та не може бути самостійною підставою для визнання недійсними рішень контролюючого органу, прийнятих на підставі такого акта, при відсутності порушень правил проведення перевірки.
Вказаний правовий висновок було сформульовано судовою палатою з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.06.2020 у справі №140/388/19.
Як пояснила в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 , акт щодо виявлених порушень в ході проведення перевірки позивача складався усіма трьому ревізорами, які проводили перевірку. Кожен ревізор відповідав за складання акту щодо певного контрагента. Так, ОСОБА_3 складала акт в частині, що стосувалося ТОВ «Дифенс Трейд» та ТОВ «Есвайр», інспектор Пушкалова Я. С. щодо ТОВ «Галич-Мет», а інспектор Романенко І. Ю. щодо ТОВ «Алекс Обджект». ОСОБА_4 не було підписано акт, оскільки вона перебувала у відпустці, свою частину акту вона скинула на загальний диск. Ким проводилось узагальнене складання акту свідок ОСОБА_3 не пам`ятає.
Суд зауважує, що дійсно текст акту перевірки містить численні технічні помилки та не підписаний інспектором Романенко І. Ю., у зв`язку з перебуванням у відпустці. Проте, на думку суду, ці обставини не призводять до його нечинності чи недійсності, як стверджує представник позивача. А тому суд надає оцінку висновкам, яких дійшов податковий орган, викладених в акті перевірки, та на підставі яких прийнято оскаржувані рішення.
Питання, пов`язані з обчисленням податку на додану вартість, обчислення об`єкту оподаткування, формуванням виникнення податкових зобов`язань у разі постачання товарів та надання послуг внормовано статтями 14, 44, 198, 201 Податкового кодексу України.
Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Водночас, статтею 1 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні в редакції чинній на час вчинення господарських операцій визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію. Згідно ч.ч.1, 2 ст. 9 вказаного закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.
Згідно з підпунктом а пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.
Пунктом 198.3 вказаної статті встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку, зокрема, з придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг.
Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (підпункт 198.6 цієї статті).
Згідно із п.п.200.1, 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200 1.3 статті 200 1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200 1.3 статті 200 1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету; в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
При цьому, пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України встановлено, що на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
Положеннями п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, у свою чергу визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
За змістом наведених норм право платника податків на збільшення в податковому обліку сум податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання платником податку у інших платників цього податку товарів (послуг), призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям господарської діяльності платника податку; підтвердження податковою накладною, виписаною постачальником - платником податку, митною декларацією (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 Податкового кодексу України) суми нарахованого (сплаченого) податку в ціні придбання товару (послуг).
При цьому, аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкових зобов`язань мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку, при цьому для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.
Господарський договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку і його наявність свідчить лише про намір виконати дії (операції) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, відтак, господарська операція пов`язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.
У зв`язку з цим недоведеність фактичного здійснення господарської операції (нездійснення операції) позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкової вигоди навіть за наявності правильно оформлених за зовнішніми ознаками та формою, але недостовірних та у зв`язку з цим юридично дефектних первинних документів, якщо рух коштів не забезпечений зв`язком з господарською діяльністю учасників цих операцій.
Надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.
Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності зобов`язаний суб`єкт владних повноважень, натомість суб`єкт господарювання має спростувати доводи суб`єкта владних повноважень, якщо їх обґрунтованість заперечує.
Вказані висновки узгоджуються з правою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 20 листопада 2018 року у справі №809/1253/17, від 06.11.2018 у справі №805/3183/17-а, від 08.11.2018 у справі №816/709/17.
Підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень став висновок податкового органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства за результатами господарських операцій з ТОВ «Дифенс-Трейд», ТОВ «Алекс Обджект», та ТОВ «Есвайр» з придбання товарно-матеріальних цінностей.
Такий висновок податкового органу суд визнає необґрунтованим, приймаючи до уваги наступне.
30.10.2018 між позивачем та ТОВ «Дифенс-Трейд» був укладений договір поставки, за яким постачальник зобов`язувався передати у власність, а покупець прийняти та оплатити заготовку мідну для волочіння (катанка) відповідно до додатків до договору (специфікацій) та додаткові угоди (т. 2, а.с.68-71, 84, 91, 92). Факт здійснення фінансово-господарських операцій між позивачем та зазначеним контрагентом підтверджуються наступними як первинними так і іншими документами, що містяться в матеріалах справи та які були надані під час перевірки, а саме: копіями специфікацій, якими визначено асортимент, кількість, вартість товару та строк поставки (т.2 а.с. 72-90), видаткових накладних № РН-0000002 від 08.01.2019, №РН-0000047 від 08.11.2019, №РН-0000033 від 10.09.2019, №РН-0000055 від 19.12.2019, №РН-0000003 від 23.01.2019, №РН-0000036 від 24.09.2019, №РН-0000038 від 24.09.2019, №РН-0000059 від 27.12.2019 (т.2, а.с.101-108), податкових накладних № 13 від 27.12.2019, № 10 від 19.12.2019, № 6 від 24.09.2019, № 5 від 24.09.2019, № 3 від 23.01.2019, № 2 від 08.01.2019, № 2 від 05.11.2019, № 1 від 10.09.2019 та квитанцій про прийняття на реєстрацію податкових накладних (т.2, а.с.175-204).
Придбаний товар на підставі рахунків-фактур №СФ-0000036 від 27.12.2019, №СФ-0000033 від 19.12.2019, №СФ-0000027 від 08.11.2019, №СФ-0000021 від 24.09.2019, №СФ-0000019 від 24.09.2019, № СФ-0000011 від 18.06.2019, №СФ-0000003 від 23.01.2019, №СФ-0000002 від 08.01.2019 (т. 2 а.с. 93-100) був оплачений частково, що підтверджується копіями платіжних доручень (т.2, а.с.123-148), копією виписки банку (т.2, а.с.149-174).
Крім того, 18.02.2019 між позивачем та ТОВ «Есвайр» був укладений договір поставки, за яким постачальник зобов`язувався передати у власність, а покупець прийняти та оплатити заготовку мідну для волочіння (катанка) відповідно до додатків до договору (специфікацій) та додаткові угоди (т. 4, а.с.78-85). Факт здійснення фінансово-господарських операцій між позивачем та зазначеним контрагентом підтверджуються наступними як первинними так і іншими документами, що містяться в матеріалах справи та які були надані під час перевірки, а саме: копіями специфікацій, якими визначено асортимент, кількість, вартість товару та строк поставки (т.4 а.с. 86-98), видаткових накладних № РН-0000007 від 01.03.2019, №РН-0000013 від 03.05.2019, №РН-0000022 від 12.07.2019, №РН-0000015 від 13.05.2019, №РН-00000019 від 22.05.2019, №РН-0000009 від 21.03.2019 (т.4, а.с.99-104), податкових накладних № 12 від 21.03.2019, № 7 від 22.05.2019, № 3 від 13.05.2019, № 2 від 01.03.2019, № 1 від 12.07.2019, № 1 від 03.05.2019 та квитанцій про прийняття на реєстрацію податкових накладних (т.4, а.с.168-183).
Придбаний товар на підставі рахунків-фактур №СФ-0000005 від 01.03.2019, №СФ-000007 від 21.03.2019, №СФ-0000011 від 03.05.2019, №СФ-0000012 від 13.05.2019, №СФ-0000015 від 22.05.2019, № СФ-0000017 від 12.07.2019 (т. 4 а.с. 160-165) був оплачений частково, що підтверджується копіями платіжних доручень (т.4, а.с.117-136), копією виписки банку (т.4, а.с.137-159).
Також 25.08.2020 між позивачем та ТОВ «Алекс Обджект» був укладений договір поставки, за яким постачальник зобов`язувався передати у власність, а покупець прийняти та оплатити заготовку мідну для волочіння (катанка), дріт ММ, жилу мідну, катанку алюмінієву відповідно до додатків до договору, двосторонніх специфікацій та/або видаткових накладних (т. 3, а.с.228-232). Факт здійснення фінансово-господарських операцій між позивачем та зазначеним контрагентом підтверджуються наступними як первинними так і іншими документами, що містяться в матеріалах справи та які були надані під час перевірки, а саме: копіями видаткових накладних №РН-000013 від 27.08.2020, №РН-0000178 від 24.09.2020, № РН-0000228 від 16.10.2020, № РН-000266 від 30.10.2020 (т. 3, а.с.233-236, т. 6 а.с. 122), податкових накладних № 101 від 27.08.2020, № 165 від 24.09.2020, № 266 від 16.10.2020, № 304 від 30.10.2020 (т.4, а.с. 24-35).
Придбаний товар на підставі рахунків-фактур №СФ-0000034 від 16.10.2020, №СФ-0000040 від 30.10.2020, №СФ-0000014 від 27.08.2020, №СФ-0000023 від 24.09.2020 (т. 4 а.с. 20-23) був оплачений частково, що підтверджується копіями платіжних доручень (т.3, а.с.241-250, т. 4 а.с. 1-6), копією виписки банку (т.4, а.с.7-19).
Суд зазначає, що придбаний у ТОВ «Дифенс-Трейд», ТОВ «Есвайр» та ТОВ «Алекс Обджект» товар був поставлений позивачем транспортом, яким користується підприємство позивача на підставі договору позички, водієм ОСОБА_5 , який є найманим працівником ТОВ «Дніпровський кабельний завод Енерго», що підтверджується копіями товарно-транспортних накладних (т.2 а.с. 109-122, т. 4 а.с. 105-116, т. 3 а.с. 237-240, т. 6 а.с. 123), наказу про прийняття на роботу ОСОБА_6 від 10.08.2016 (т., 4, а.с.184-185), копією посвідчення водія ОСОБА_6 (т.4, а.с.186), копією договору позички транспортного засобу від 03.01.2019 №3 (т.4, а.с.187-188), копією акта приймання-передачі за договором позички від 03.01.2019 (т.4, а.с.189), копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (т.4, а.с.190), а також копіями договору поставки та видаткових накладних на придбання дизпалива (т.4, а.с.191-215).
Товар був оприбуткований на склад підприємства позивача (основним видом діяльності якого є 27.32 Виробництво інших видів електронних і електричних проводів і кабелів (основний), про що свідчить картка рахунку 201 (т.2, а.с.205-262, т. 3 а.с.1-183).
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що господарські операції між ТОВ «Дніпровський кабельний завод Енерго» та ТОВ «Дифенс-Трейд», ТОВ «Есвайр», ТОВ «Алекс Обджект» носили реальний характер та були фактично виконані, що підтверджується первинними документами податкового та бухгалтерського обліку. На момент проведення податкової перевірки ТОВ «Дніпровський кабельний завод Енерго» мало в наявності податкові накладні, складені за першою з подій (поставка товару), належним чином зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, а також всі інші первинні бухгалтерські документи, що підтверджують законність та обґрунтованість включення податку на додану вартість до складу податкового кредиту по операціям з цими контрагентами.
Стосовно посилання відповідача на неможливість здійснення господарських операцій ТОВ «Дніпровський кабельний завод Енерго» з ТОВ ТОВ «Дифенс-Трейд», ТОВ «Есвайр», ТОВ «Алекс Обджект» з ідентифікованим товаром у зв`язку з відсутністю факту (джерела) його законності введення в обіг та реального задекларованого виробництва, оскільки контрагенти-постачальники, які здійснили реєстрацію податкових накладних, не придбають товар у безпосередніх виробників або імпортерів, суд зазначає наступне.
Наявність певної податкової інформації, одержаної від інших підрозділів податкового органу чи з інформаційних систем державної податкової служби, що не є юридичним фактом, утворює лише привід і підстави для перевірки такої інформації, може породжувати певні сумніви щодо законності господарських операцій платника податків, однак не є беззаперечним доказом того факту, що в дійсності ніякі товари не отримувались платником податків від його контрагента.
Суд зазначає, що норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами - постачальниками, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певним постачальником товару (послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.
Так само, норми податкового законодавства не визначають певний обсяг матеріальних та/чи трудових ресурсів у платника податків при здійсненні господарської діяльності як критерій правового статусу платника податків щодо отримання податкової преференції у формі податкового кредиту чи наміру платника податків отримати певний результат від здійснення господарської операції (підприємницької діяльності). У зв`язку з цим одне лише посилання на відсутність у постачальника - контрагента у господарській операції матеріально-виробничих та/або трудових ресурсів, необхідних для здійснення підприємницької діяльності, не може бути достатньою підставою для позбавлення платника ПДВ - покупця права на податковий кредит.
Європейський Суд з прав людини, розглянувши справу "Інтерсплав проти України", вказав на те, що коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань.
Отже, виходячи з принципу індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування, негативні наслідки, зокрема, у вигляді позбавлення права на податковий кредит, можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи.
Так само і саме собою невиконання контрагентами своїх податкових обов`язків не може бути безумовним свідченням відсутності ділової мети та/або обізнаності платника податків із протиправним характером діяльності його контрагентів та відповідно недостовірності задекларованих даних податкового обліку платника податків.
Стосовно зазначення в акті перевірки про кримінальні провадження щодо контрагентів, суд вважає, що їх наявність не є підставою для визнання операцій нереальними. Сама по собі наявність кримінальних проваджень щодо контрагентів платника податків не є підставою для визнання операцій нереальними, адже причетність останнього до злочинів щодо яких здійснюються кримінальні провадження, повинна бути доведена податковим органом.
Вказаний висновок міститься у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05 червня 2018 року по справі № 2а- 1570/6063/12 та від 12 червня 2018 року по справі № 822/2198/17.
Суд вважає, що позивач не може нести відповідальність за неправомірні дії постачальника, а тому невизнання податковим органом права на податковий кредит за вказаних обгрунтувань є безпідставними.
Під час проведення господарських операцій платник податків може бути і необізнаним стосовно дійсного стану правосуб`єктності своїх контрагентів і реально отримувати від них товари (роботи чи послуги), незважаючи на те, що контрагенти можливо і мають наміри щодо порушення податкового законодавства. Здійснення господарської діяльності контрагентом не може мати наслідків для платника податків, оскільки законодавством не передбачений обов`язок суб`єкта підприємницької діяльності бути обізнаним із особливостями господарювання контрагента.
Суд зазначає, що відповідно до положень ст. 78 КАС України вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою, проте контролюючим органом, всупереч вимог ч.2 ст. 77 КАС України, такого доказу як вирок надано не було.
Відповідачем також не подано жодних доказів на підтвердження наявності рішення суду, яке набрало законної сили, яким встановлено фіктивність ТОВ «Дніпровський кабельний завод Енерго», що має безпосереднє значення для надання висновку щодо діяльності господарюючих суб`єктів.
У ході розгляду справи відповідачем не подано до суду жодних доказів порушення кримінального провадження відносно посадових (службових) осіб підприємства позивача або за викладеними в акті фактами діяльності платника податків, доказів наявності обвинувального вироку суду, рішення суду про стягнення одержаного за нікчемним правочином чи рішення суду про визнання правочину недійсним суб`єктом владних повноважень до суду також не подано.
Доводи відповідача про нереальність операцій з ТОВ «Дифенс Трейд», ТОВ «Есвайр» та ТОВ «Алекс Обджект» з посиланням на те, що сертифікати якості, видані ТОВ «Дифенс-Метал», мають ряд недоліків (технічні умови частково не співпадають з показниками, які відображені в ТУ У1361481.001-98), а у ТОВ «Дифенс-Метал» відсутні будь-які об`єкти оподаткування, ТОВ «Дифенс-Метал» внесений до журналу ризиковості та наявне відповідне рішення про відповідність цього платника податку на додану вартість критеріям ризиковості платника податку, суд не приймає до уваги, оскільки відсутність основних засобів, оренди основних засобів, відсутність трудового персоналу не можуть бути достатнім доказом відсутності реального характеру спірних господарських операцій.
Та обставина, що контрагенти позивача не є виробником реалізованої згідно видаткових накладних продукції не може слугувати належним доказом відсутності реального характеру договірних відносин, а навпаки підтверджує участь таких контрагентів у діловому товарообороті в якості посередників, діяльність яких не завжди потребує значної кількості працюючих осіб та наявність основних фондів.
Жоден нормативний акт не містить вказівок на залежність права платника податку на включення до свого податкового кредиту сум податку на додану вартість, фактично сплачених в ціні придбання товару та/або послуги на підставі податкової накладної, від дотримання контрагентом правил господарської діяльності.
Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому, в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.
Що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 16.02.2021 у справі №806/1552/15.
Крім того, відсутній обов`язок набувача товарів перевіряти походження придбаного ним товару по ланцюгу аж до виробника, тим паче, будь-яких зауважень до оформлених первинних документів саме з безпосередніми контрагентами, у відповідача відсутні. Крім іншого, чинне законодавство не ставить умову виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов`язань, адже поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань.
Відсутність сертифікатів якості або інших документів, що свідчили б про якість та походження придбаних товарів, чи недоліки в їх оформленні, не свідчить про відсутність документів первинного бухгалтерського чи податкового обліку, зберігання яких є обов`язковим для платника податку. У той же час, податковий орган не позбавлений був можливості в ході проведення перевірки пересвідчитись у фактичному знаходженні чи відсутності придбаного товару на складах. Наявність або відсутність сертифікатів якості або їх недоліки при поставці товарів має значення виключно для подальшої їх реалізації, а не при їх використанні у власній господарській діяльності, а тому така обставина не може впливати на оподаткування спірних операцій.
Також недоліки у платіжних дорученнях не можуть свідчити про нереальність господарських операцій між мозивачем та контрагентами, оскільки податкові накладні було подано та зареєстровано за першою подією поставка товару.
Посилання на укладення ще 03.01.2019 з фізичною особою без нотаріального його завіряння договору позички транспортного засобу, яким здійснювалось транспортування придбаного товару (т.4, а.с.187-189), суд не приймає до уваги, виходячи з наступного.
Так, дійсно відповідно до ч.4 ст. 828 Цивільного кодексу України договір позички транспортного засобу (крім наземних самохідних транспортних засобів), в якому хоча б однією стороною є фізична особа, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Втім, згідно статті 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" наземні транспортні засоби - це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах.
Пункт "b" статті 1 Європейської угоди, що стосується праці екіпажів транспортних засобів, здійснюючих міжнародні автомобільні перевезення (дата приєднання Україною 7 вересня 2005 року) визначає, що "автомобіль" - це будь-який самохідний автотранспортний засіб, що зазвичай використовується для автомобільних перевезень людей чи вантажів або для буксирування дорогами транспортних засобів, що використовуються для перевезення людей чи вантажів; цей термін не охоплює сільськогосподарські трактори.
Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Тобто, автомобілі належать до самохідних наземних транспортних засобів, а відтак, договір позички №3 від 03.01.2019 автомобілю (самохідний транспортний засіб), на переконання суду, не потребував обов`язкового нотаріального посвідчення.
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 09.07.2020 у справі №640/1834/19.
Крім іншого, варто відмітити, що позивачем було сформовано податковий кредит, правомірність якого є предметом дослідження у цій справі, за результатами придбання товарно-матеріальних цінностей у ТОВ «Дифенс-Трейд», ТОВ «Есвайр» та ТОВ «Алекс Обджект», а не за господарською операцією з приводу транспортних послуг, пов`язаних з укладенням договору позички транспортного засобу, а відтак, вказані доводи податкового органу не можуть спростувати факт реальності саме операції по придбанню мідної катанки у вказаних контрагентів.
Доводи відповідача про відсутність доручення на отримання товаро-матеріальних цінностей ОСОБА_7 спростовуються наявними в матеріалах справи копіями довіреностей (т. 4 а.с. 244-245).
Обґрунтовуючи свою позицію, представник відповідача вказує про недоліки товарно-транспортних накладних, а також на те, що товарно-транспортною накладною від 23.01.2019 № 23/01 (т. 2 а.с. 117-118) не може бути підтверджено перевезення товару від ТОВ «Дифенс-Трейд», оскільки в ній було зазначено автомобільним перевізником ОСОБА_1 , проте договора з такою особою не перевезення не надано, оплата не проводилась, він не є працівником позивача.
Проте суд не погоджується з такими твердженнями представника відповідача, ураховуючи наступне.
Відповідно до частини другої статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» документом для здійснення внутрішніх перевезень вантажів для водія є, серед інших, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж.
Наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14 жовтня 1997 року затверджені Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні (далі - Правила № 363), відповідно до пункту 1 яких товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2009 року № 207 затверджено Перелік документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні, чинного на час виникнення спірних правовідносин.
За змістом пунктів 1 та 2 вказаного Переліку наявність товарно-транспортної накладної є обов`язковою у випадку здійснення перевезень на договірних умовах. У випадку ж здійснення перевезення для власних потреб - накладна не оформлюється.
Таким чином, товарно-транспортна накладна підтверджує факт надання послуг з перевезення товарів (якщо таке перевезення здійснюється на договірних умовах), документує рух матеріальних цінностей та є одним із доказів реальності здійснення господарської операції з постачання товарів.
Відсутність товарно-транспортної накладної, чи недоліки, товарно-транспортної накладної, тим не менш, не може бути самостійною підставою вважати господарську операцією такою, що не відбулася.
Тому питання щодо наявності товарно-транспортної накладної, а також правильності її оформлення має оцінюватися в сукупності з іншими документами, створеними в процесі здійснення господарської операції.
Зазначена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 16.05.2019 у справі № 813/552/15.
Суд зазначає, що допитаний судом в якості свідка ОСОБА_1 , пояснив, що був зареєстрований як фізична особа-підприємець до осені 2019 року, здійснював вантажні перевезення на власному автомобілі, завдання на перевезення отримував від логіста, який знаходив їх на спеціалізованих порталах. 23.01.2019 здійснював перевезення міді в бухтах вагою приблизно 7 тон з підприємства, розташованого в м. Одеса, яку мав перевезти до с. Новоолександрівка Дніпропетровської області. Проте, за вказівкою експедитора товар було перевантажено в м. Новокаховка на інший транспортний засіб. Оскільки, як з`ясувалось пізніше, невідомі йому особи заволоділи таким товаром протиправно, він звертався до поліції та самостійно розшукав частину товару, яку за вказівкою директора позивача - ОСОБА_8 відвіз назад до м. Одеса. Оскільки він вже отримав кошти від невідомих осіб за перевезення, то ТОВ «Дніпровський кабельний завод Енерго» йому за перевезення товару не сплачувало.
Вказані показання свідка узгоджуються з наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, копіями виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, посвідчення водія, адвокатських запитів до слідчого Херсонського ВП ГУНП в Херсонській області та відповіді на них, а також товарно-транспортної накладної від 23.01.2019 № 23/01 (т. 6 а.с. 141-143, 154-156).
Також, крім досліджених судом товарно-транспортних накладних, факт перевезення придбаного товару водієм ОСОБА_9 підтверджується дослідженими вказаними вище доказами у справі, які узгоджуються між собою, а саме: копією наказу про прийняття на роботу ОСОБА_6 від 10.08.2016, копією наказу від 10.08.2016 про перелік посад співробітників, робота яких носить роз`їзний характер (т. 4, а.с.184-185), копією посвідчення водія ОСОБА_6 (т.4, а.с.186), копією договору позички транспортного засобу від 03.01.2019 №3 (т.4, а.с.187-188), копією акта приймання-передачі за договором позички від 03.01.2019 (т.4, а.с.189), копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (т.4, а.с.190), а також копіями договору поставки та видаткових накладних на придбання дизпалива (т.4, а.с.191-215).
Суд також критично ставиться до посилань відповідача в акті перевірки на ту обставину, що вказівка у товарно-транспортних накладних пунктом розвантаження: Дніпропертровська області, с. Новоолександрівка, не дає змоги визначити, за якою саме адресою відбувалось розвантаження. Як вбачається з атку перевірки, відповідачу було відомо, що безпосередня діяльність позивача здійснюється за адресою: АДРЕСА_2 , де знаходяться виробничі потужності товариства. Будь-яких доказів того, що позивач не має приміщень, де могло би здійснюватись розвантаження товару в с. Новоолександрівка відповідачем суду не надано.
Варто відмітити, що сама собою наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій та відмови у формуванні податкового кредиту, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника у зв`язку з його господарською діяльністю, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 18 січня 2021 року у справі № 816/2661/15.
Таким чином, суд вважає, що реальність операцій з придбання товару, за наслідками яких позивачем сформовано податковий кредит звітного періоду, досліджена та підтверджена на підставі первинних документів податкового та бухгалтерського обліку (податкова та видаткова накладні), які відповідають вимогам статті 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, а саме: розкривають зміст та обсяг господарських операцій з придбання обумовлених договорами товарів (містять найменування товару, одиницю виміру та ціну, прізвища осіб, відповідальних за передачу-отримання товару). У наданих позивачем до суду документах наявні необхідні реквізити, передбачені ч. 2 ст. 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, зі змісту договору з контрагентами вбачається обумовленість сторін щодо предмету договору, вартості, умов оплати та інших істотних умов, які свідчать про укладення договору з метою реального його виконання, а тому доводи відповідача щодо нереальності проведених позивачем господарських операцій не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
Суд зазначає, що відповідачем не надано суду доказів того, що податкові накладні, оформлені контрагентами позивача не відповідають вимогам ст.201 Податкового кодексу України.
Таким чином, позивач, виконавши вимоги законодавства та сплативши податок на додану вартість в ціні придбаного товару у ТОВ «Дифенс Трейд», ТОВ «Есвайр» та ТОВ «Алекс Обджект», які у свою чергу, виконали вимоги діючого законодавства, видавши позивачу належним чином оформлені податкові накладні, правомірно включив суми податку на додану вартість за цим договором до податкового кредиту за перевірений період.
Згідно п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють серед іншого, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
Відповідно до ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на встановлені обставини у справі, аналізуючи наведені відповідачем доводи, суд доходить висновку, що контролюючим органом усупереч вимог процесуального Закону не було надано доказів, а судом не встановлено фактів, які б свідчили про узгодженість дій між позивачем та контрагентами з метою незаконного отримання податкової вигоди або обізнаності позивача з будь-якими протиправними діями цих контрагентів та господарські операції між ТОВ «Дніпровський кабельний завод Енерго» та ТОВ «Дифенс Трейд», ТОВ «Есвайр» та ТОВ «Алекс Обджект» у перевіреному періоді реально не відбувалися, мали ознаки фіктивності.
Ураховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач не довів правомірність спірних податкових повідомлень-рішень ГУ ДПС у Сумській області, а отже суд визнає їх такими, що не відповідають вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, у зв`язку з чим вони підлягають скасуванню.
Відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпровський кабельний завод Енерго" до Головного управління ДПС у Сумській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 26.07.2022

Суддя А.Б. Діска