Справа № 440/17016/21
Суддя: Є.Б. Супрун
Дата ухвалення: 2022-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2022 року м. ПолтаваСправа № 440/17016/21

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Супруна Є.Б., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу №440/17016/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

В С Т А Н О В И В:

08.12.2021 ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Полтавській області (надалі - відповідач, ГУ ДПС у Полтавській області), в якому просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДПС у Полтавській області №Ф-4624-51/1048У від 11.02.2020 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску у розмірі 8 262,54 грн.

Мотивуючи свій позов заявник вказує на протиправність прийнятого щодо нього рішення з огляду на те, що у спірний період єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (надалі - ЄСВ) сплачувався за нього підприємствами, з якими позивач перебував та перебуває у трудових відносинах. З урахуванням факту сплати ЄСВ роботодавцями, а також з огляду на відсутність доходу від власної підприємницької діяльності, у позивача відсутній обов`язок зі сплати ЄСВ.

Ухвалою судді Полтавського окружного адміністративного суду від 13.12.2021 поновлено строк звернення до суду з цим позовом, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

До суду надійшов відзив на позов, де представник відповідача обстоює позицію, відповідно до якої рішення щодо донарахування ЄСВ є правомірним, оскільки заборгованість утворилася у зв`язку з несплатою ЄСВ за 2017-2019 роки платником такого внеску - фізичною особою-підприємцем. Додав, що заявлені витрати на правову допомогу адвоката не підтверджені документально, у зв`язку з чим вимога про їх стягнення не підлягає задоволенню (а.с. 33-35).

Ухвалою суду від 05.01.2022 клопотання представника ГУ ДПС у Полтавській області щодо розгляду за участю представника відповідача справи №440/17016/21 залишено без задоволення.

Ухвалою від 22.06.2022 суд витребував від ГУПФ в Полтавській області індивідуальні відомості про застраховану особу із Реєстру застрахованих осіб/довідку форми ОК-5 щодо ОСОБА_1 за період 2017-2021 рр.

Розгляд справи, відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець 12.04.1993, взятий та перебував на обліку в Козельщинській ДПІ ГУДПС у Полтавській області з 12.04.1993 як платник податків; вид економічної діяльності за КВЕД 47.89 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами.

За інформацією відповідача 22.09.2021 ОСОБА_1 прийнято рішення про припинення підприємницької діяльності.

Позивач у позові зазначив, що займався підприємницькою діяльністю незначний час, а після того як зазнав збитків, припинив таку діяльність, працевлаштувавшись на постійну роботу в якості найманого працівника, на підтвердження чого надав копію трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с. 9-13).

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся для проведення перереєстрації майна до нотаріуса, який повідомив, що позивач перебуває в реєстрі боржників на підставі ВП №62716807, і таким чином можливість вчинення дій щодо реєстрації майна обмежена.

Після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження позивачу стало відомо, що ГУ ДПС у Полтавській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4624-51/1048У, яка набрала чинності 20.05.2020, згідно з якою до ОСОБА_1 заявлено вимогу про сплату недоїмки з ЄСВ в розмірі 8262,54 грн.

З відзиву на позов та інтегрованої картки платника ЄСВ суд з`ясовав, що контролюючим органом 11.02.2020 була прийнята вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4624-51/1048 на суму 29 422,47 грн (а.с. 38), яка включала заборгованість, що виникла станом на 31.01.2020 згідно з рішенням про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску № від 08.07.2014 в сумі 129,03 грн, з яких 34,01 грн - недоїмка, 95,02 - залишок несплаченої пені.

Також до цієї вимоги включалися нараховані щоквартально контролюючим органом відповідно до абз. 3 ч. 8 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" грошові зобов`язання зі сплати ЄСВ, а саме:

- по строку сплати 09.02.2018 в сумі 8448,00 грн за 2017 рік, сплата відсутня;

- по строку сплати 19.04.2018 в сумі 2457,18 грн, за 1 квартал 2018 року, сплата відсутня;

- по строку сплати 19.07.2018 в сумі 2457,18 грн за 2 квартал 2018 року, сплата відсутня;

- по строку сплати 19.10.2018 в сумі 2457,18 грн, за 3 квартал 2018 року, сплата відсутня;

- по строку сплати 21.01.2019 в сумі 2457,18 грн за 4 квартал 2018 року, сплата відсутня;

- по строку сплати 19.04.2019 в сумі 2754,18 грн за 1 квартал 2019 року, сплата відсутня;

- по строку сплати 19.07.2019 в сумі 2754,18 грн за 2 квартал 2019 року сплата відсутня;

- по строку сплати 21.10.2019 в сумі 2754,18 грн за 3 квартал 2019 року, сплата відсутня;

- по строку сплати 20.01.2020 в сумі 2754,18 грн за 4 квартал 2019 року, сплата відсутня.

20.05.2020 ГУ ДПС у Полтавській області сформовано узгоджену вимогу від 11.02.2020 №Ф-4624-51/1048У на суму 8262,54 грн (нараховані зобов`язання за ІІ-IV квартал 2019 року) та направлено до органу державної виконавчої служби для примусового виконання.

Разом з цим залученою до матеріалів справи копією трудової книжки позивача підтверджуються ті обставини, що упродовж, зокрема 2017-2021 років позивач працював та відповідно отримував дохід від Регіональної філії "Південна залізниця" АТ "Українська залізниця" () (а.с. 13).

У зв`язку з цим позивач не погоджується із правомірністю податкової вимоги, вважає, що більше двадцяти років не здійснює підприємницьку діяльність, а ЄСВ сплачувався за нього його роботодавцями.

На цій підставі позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначено Законом України від 08.07.2010 №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (надалі Закон №2464-VI).

Пунктом 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що працівник - фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (у редакції Закону №1774-VIII зі змінами, внесеними Законом України від 03.10.2017 №2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій") єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

При нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам з джерел не за основним місцем роботи ставка єдиного внеску, встановлена цією частиною, застосовується до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру.

Так, відповідно до абзаців першого та другого пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VІ єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 51 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Таким чином, у зв`язку із внесеними до Закону №2464-VІ змінами щодо нарахування єдиного внеску його платниками у фізичних осіб - підприємців з 01.01.2017 виник обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску незалежно від того чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу.

Згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону №2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

За приписами частини четвертої статті 25 Закону №2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Відповідно до абзацу другого пункту 2 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.15 №449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 4.05.18 №469), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 7.05.15 за №508/26953 (надалі Інструкція №449), у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.

За змістом пункту 3 розділу VI Інструкції №449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається):

платникам, зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій);

платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Абзацом першим пункту 4 розділу VI Інструкції №449 визначено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Як вже встановлено судом, ОСОБА_1 був зареєстрований в установленому законом порядку у статусі ФОП 12.04.1993 і того ж дня був взятий на податковий облік у Козельщинській ДПІ ГУ ДПС у Полтавській області.

Як зазначив відповідач у відзиві на позов, що також підтверджується даними витягів з інтегрованих карток платника ЄСВ ОСОБА_1 , за позивачем станом на 29.12.2021 числиться заборгованість, яка виникла за рахунок щоквартальних нарахувань, у сумі 28599,43 грн.

Проте в межах даної справи предмет спору зводиться лише до з`ясування обставин правомірності винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4624-51/1048У від 11.02.2020 на суму 8262,54 грн.

У зв`язку з цим суд зазначає, що соціальне страхування є складовим елементом системи соціального захисту. Сплата єдиного внеску є формою участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Мета такої участі полягає у гарантуванні особі матеріального забезпечення у разі настання страхового випадку (як то безробіття, тимчасова непрацездатність, нещасний випадок на виробництві чи професійне захворювання, досягнення пенсійного віку тощо).

У той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом №2464-VI не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Суд зазначає, що за висновками суду, викладеними Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 у справі №440/2149/19, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Суд зазначає, що до вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4624-51/1048У від 11.02.2020 на суму 8262,54 грн включено недоїмку за ІІ квартал 2019 року - у розмірі 2754,18 грн. (918,06 грн. х 3 міс.); за IIІ квартал 2019 року - у розмірі 2754,18 грн. (918,06 грн. х 3 міс.); за ІV квартал 2019 року - у розмірі 2754,18 грн. (918,06 грн. х 3 міс.).

Разом з цим суд звертає увагу на те, що позивач у 2019 році працював у Регіональній філії "Південна залізниця" АТ "Українська залізниця" і за нього означеним підприємством сплачувався ЄСВ, що підтверджується довідкою форми ОК-5 про застраховану особу ОСОБА_1 , надану пенсійним фондом на виконання вимог ухвали суду від 22.06.2022 (а.с. 60).

Вказаного факту відповідачем не спростовано.

Водночас Закон №2464-VI не містить норм щодо обов`язку фізичної особи - підприємця сплачувати єдиний внесок за себе самостійно у разі, коли така особа не веде активну підприємницьку діяльність, натомість працевлаштована як найманий працівник за трудовим договором і єдиний внесок за неї сплачує роботодавець.

Зважаючи на те, що основоположним принципом збору єдиного внеску є обов`язковість законодавчого визначення умов і порядку його сплати, відсутність у законі конкретної вказівки на необхідність сплати єдиного внеску у вищеописаному випадку свідчить на користь висновку про відсутність у позивача обов`язку з його сплати.

Крім того, визначальним у контексті саме цього спору на думку суду є мета сплати єдиного внеску - отримання особою права на соціальне забезпечення у разі настання страхового випадку.

Позивачу таке право гарантоване за рахунок його участі в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування як найманого працівника та сплати єдиного внеску за нього роботодавцем за основним місцем роботи.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про відсутність у позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску за спірний період.

Отже, ГУ ДПС у Полтавській області безпідставно сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.02.2020 № Ф-4624-51/1048У, якою ОСОБА_1 повідомлено про необхідність сплати недоїмки з ЄСВ загалом у розмірі 8262,54 грн, у зв`язку з чим суд скасовує таку вимогу як протиправну.

Тож позов належить задовольнити у повному обсязі у спосіб обраний позивачем.

Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір за подання позову у розмірі 908,00 грн, який, відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, належить стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

В частині вимоги про відшкодування понесених витрат на оплату правничої допомоги у розмірі 6000,00 грн суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат /частина третя статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України/.

А відповідно до частини четвертої згаданої статті, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

До позову надано копії договору про надання послуг професійної правової допомоги, акт виконаних робіт, квитанції про сплату гонорару у розмірі 6000,00 грн (а.с. 17-19).

Разом з тим, участь адвоката Репецького В.О. у цій справі зводилася лише до засвідчення копій додатків до позовної заяви, позаяк позов підписаний позивачем ОСОБА_1 . Тож фактично роль адвоката у цій справі зводилася лише до документування витрат на правничу допомогу.

Враховуючи це, а також те, що позивач не надав до суду довіреність чи ордер, виданий відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", якими б підтверджувалися повноваження адвоката у цій справі, заявлені до стягнення витрати на правничу допомогу відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 11.02.2020 №Ф-4624-51/1048 У.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області (вул. Європейська, 4, м. Полтава, 36014, код ЄДРПОУ ВП 44057192) судові витрати, що пов`язані зі сплатою судового збору, у сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку впродовж тридцяти днів з моменту його підписання в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Б. Супрун