Справа № 420/6954/22
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2022-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6954/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Одеській області (; вул.Академіка Філатова, 15-А, м.Одеса, 65080) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

17 травня 2022 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області () щодо не здійснення остаточного розрахунку в день звільнення зі служби в поліції відносно ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1 );

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області () нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення при звільненні зі служби у поліції за період з 29 вересня 2017 року по 28 січня 2022 року включно.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 17.05.2022 року справа №420/6954/22 розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 23.05.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи згідно ст.262 КАС України.

В обґрунтування позовних вимог позивач у зазначив, що він проходив службу в органах внутрішніх справ. Відповідно до наказу від 29.09.2017 року №1564о/с позивача з від 29.09.2017 року було звільнено з зі служби в поліції. Проте, при звільненні йому не було виплачено індексацію грошового забезпечення. Кошти були виплачені відповідачем позивачу лише 28.01.2022р. на виконання відповідного рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.08.2021р. у справі №420/10910/21. Отже відповідачем затримано розрахунок позивача та така бездіяльність є протиправною, відповідач має сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 29.09.2017р. по 28.01.2022р. включно.

06.06.2022 року відповідач подав суду відзив на позов, якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначив, що індексація грошового забезпечення за період з 15.08.2017р. по 29.09.2017р. жодному поліцейському не нараховувалась та не сплачувалась, оскільки в постанові КМУ №1078 від 17.03.2003 була відсутня така категорія осіб як «поліцейські». В разі розрахунку середнього заробітку відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, сума буде не менш ніж 500000 гривень. Вирішуючи дану справу слід врахувати позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно якої, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Також відповідачем 06.06.2022 року подане суду клопотання про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду.

08.06.2022 року позивач подав суду відповідь на відзив, а відповідач 13.06.20222 року заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 13.07.2022 року адміністративну позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху; встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви 5 днів з дня вручення копії даної ухвали позивачеві шляхом надання суду заяви, передбаченої ч. 1 ст. 123 КАС України, про поновлення позивачу строку звернення до адміністративного суду у справі №420/6954/22 та належних доказів поважності причин пропуску позивачем цього строку. 15.07.2022 року позивач подав суду заяву, в якій просив визнати поважними причини пропуску процесуального строку для звернення до суду.

Ухвалою суду від 25.07.2022 року поновлено позивачу строк звернення до суду з позовом у даній справі та відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення адміністративного позову без розгляду.

Розглянувши у письмовому провадженні матеріали справи, суд дійшов наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ та був звільнений зі служби в поліції за наказом начальника Головного управління Національної поліції в Одеській області №1564о/с від 29.09.2017р.(а.с.19).

Проте при звільненні позивача з ним не проведено розрахунок у повному обсязі, а саме не виплачено індексацію грошового забезпечення.

З даних, які містяться в КП «Діловодство спеціалізованого суду» встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.08.2021 року у справі №420/10910/21 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задоволено повністю.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення під час служби в поліції у період з 15.08.2017 року по 29.09.2017 року.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 15.08.2017 року по 29.09.2017 рік.

Так, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.08.2021 року у вищезазначеній справи відповідачем було нараховано та 28.01.2022 року виплачено позивачу 525,16грн. (а.с.21).

08.02.2022 року позивач звернувся до ГУНП в Одеській області, в якій просив нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення при звільненні зі служби у поліції за період з 29.09.2017 року по 28.01.2022 року (а.с.22-23).

15.03.2022 року відповідач надіслав позивачу лист, в якому зазначив, що ОСОБА_1 виплачену індексацію грошового забезпечення за вищезазначений період, отже відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виплати індексації (а.с.24).

Вважаючи, що відповідна сума виплачена невчасно, позивач звернувся до суду з вимогою про зобов`язання відповідача виплатити йому середній заробіток за час затримки виплати індексації з моменту звільнення до дати виплати.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу.

За приписами ст.116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року по справі № 821/1083/17 сформулювала такі висновки:

- умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

- під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо);

- аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно;

- оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Суд зазначає, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року № 810/451/17.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці працівників поліції, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби в органах поліції.

Вказаний висновок суду повністю узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 04.09.2020 у справі №120/2005/19-а, від 30.04.2020 у справі №140/2006/19.

Отже, вищезазначеними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В свою чергу, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, що передбачені ст. 117 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої цією статтею.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 28.10.2020 у справі №240/222/20, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не здійснив з позивачем повного розрахунку при звільненні, що встановлено судовим рішенням, та підтверджується скріншотом зарахування коштів на банківський рахунок позивача (а.с.7).

Таким чином, у правовідносинах, що є спірними та виникли з обставини несвоєчасної виплати позивачу індексації грошового забезпечення при звільненні, належним способом захисту прав позивача з огляду положень ст.ст.116, 117 КЗпП України та позиції Верховного Суду є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Обраний позивачем спосіб захисту відповідно до предмету позову, не є ефективним та належним, оскільки визначення належних до виплати сум, розрахованих відповідно до постанови Кабміну України №100 від 08.02.1955 року, може відбутися виключно в межах вирішення спору про стягнення середнього заробітку з наданням суду права зменшити розмір відшкодування виходячи з певних критеріїв, на які вказано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц та від 26.02.2020 року №821/1083/17.

Виходячи з викладеного, суд відмовляє у задоволенні позову у зв`язку із невідповідністю позовних вимог вимогам законодавства та неналежним способом захисту права, яке позивач вважає порушеним.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», інші витрати для розподілу відсутні.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Одеській області (; вул.Академіка Філатова, 15-А, м.Одеса, 65080) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії повністю.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України до П`ятого апеляційного адміністративного суду України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян

.