Справа № 420/19554/21
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2022-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

25 липня 2022 року

м. Київ

справа № 420/19554/21

адміністративне провадження № К/990/17260/22

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Білак М.В., перевіривши касаційну Одеської обласної прокуратури на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2021 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2022 року у справі №420/19554/21 за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2021 року у справі № 420/4491/20 за період з 27 лютого 2021 року по 04 жовтня 2021 року у розмірі 249515 гривень 20 копійок за період з 27 лютого 2021 року по 30 вересня 2021 року в частині поновлення на посаді; за період з 27 лютого 2021 року по 04 жовтня 2021 року в частині стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 23 250,28 грн.; за період з 02 червня 2021 року по 04 жовтня 2021 року в частині стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2021 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2022 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з Одеської обласної прокуратури за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2021 року у справі № 420/4491/20 за період з 27 лютого 2021 року по 01 жовтня 2021 року у розмірі 167721,52 грн (сто шістдесят сім тисяч сімсот двадцять одна гривня п`ятдесят дві копійки). В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У поданій касаційній скарзі скаржник з посиланням на неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовних вимог та в позові відмовити повністю.

08 лютого 2020 набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, що передбачають нові підстави для касаційного оскарження.

Так, відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначається, зокрема, підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Дослідивши касаційну скаргу на предмет відповідності вищенаведеним вимогам КАС України, Суд установив, що у скарзі не зазначені передбачені частиною четвертою статті 328 КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Скаржник у касаційній скарзі посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме, статті 236 КЗпП у подібних правовідносинах, зокрема, коди працівник увесь період невиконання рішення суду про поновлення на роботі фактично отримавши виконавчий лист не здійснював дій, направлених на встановлення трудових відносин.

При цьому, Суд роз`яснює, що оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.

При цьому, скаржник в обґрунтування пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України виклав суть спору у вказаній справі, обставини справи, процитував норми чинного законодавства та послався лише на статтю 236 КЗпП, виклав свою незгоду з рішеннями попередніх інстанцій, однак це не є належним зазначенням підстави касаційного оскарження передбаченої частиною четвертою статті 328 КАС України.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, так само, як і визначити норму права, яку на думку скаржника, застосовано судами без врахування висновків Верховного Суду, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України).

З урахуванням змін до КАС України, внесених Законом України від 15 січня 2020 року №460-IX і які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.

Щодо посилання представника відповідача на підставу для касаційного оскарження рішень пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України в частині здійсненого розрахунку періоду та розміру стягненої суми, Суд вказує наступне.

У касаційній скарзі представник відповідача зазначає, що судами попередніх інстанцій розрахунок періоду невиконання рішення суду про поновлення на роботі здійснено без урахуванням висновків Верховного Суду, що міститься у постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 815/1676/18 та у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 243/2748/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 821/1678/16.

Суд зауважує, що предмет спору у справі № 815/1676/18 є визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду та щодо визнання протиправною бездіяльності ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області щодо несвоєчасного виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду у справі від 23 січня 2018 року №815/5699/16; стягнення з ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду з 04 квітня 2017 року по момент фактичного поновлення на роботі - 12 березня 2018 року у загальному розмірі 53967 грн 42 коп.

У справі № 243/2748/16-ц позивач звернулася до суду із позовом до Слов`янського психоневрологічного інтернату, в якому просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 листопада 2011 року до 01 квітня 2016 року у розмірі 71471,27 грн без урахування податку та інших обов`язкових платежів у зв`язку з невиконанням рішення суду про поновлення на роботі.

Предметом розгляду справи № 821/1678/16 за позовом до Національного банку України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є стягнення з відповідача 66725 грн. 64 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд звертає увагу на те, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справ.

Суд зазначає, що в касаційній скарзі відсутнє належне мотивування подібності правовідносин у цій справі та у перелічених скаржником справах. Обґрунтування касаційної скарги зводиться до викладення обставин справи, цитування нормативно правових актів, зазначення, що судами попередніх інстанцій судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм права, що в свою чергу не є належним обґрунтуванням підстав звернення до суду касаційної інстанції, у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Також, суд вважає безпідставним посилання представника відповідача в касаційній скарзі на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, має виняткове значення для Одеської обласної прокуратури. виходячи з наступного.

Стосовно "виняткового значення" справи для учасників справи, то в цьому випадку оцінка судом такої "винятковості" може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення.

Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі. Проте, в касаційній скарзі скаржники таких обґрунтувань не наводить.

Питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості.

До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права, які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.

Скаржником не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості або виняткового значення, а також не виділено особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору.

Враховуючи викладене, представником не викладено передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку, а тому, суд приходить до висновку про повернкення касаційної скарги.

Згідно із пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Керуючись ст. ст. 169, 328,330,332 КАС України,

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Одеської обласної прокуратури на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2021 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2022 року у справі №420/19554/21 за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку повернути скаржнику.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею, є остаточною та не може бути оскаржена.

...........................

М.В. Білак,

Суддя Верховного Суду