Справа № 420/24603/21
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2022-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/24603/21

Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В. Дата і місце ухвалення: 19.05.2022р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу,-

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-12741-53У від 04.02.2021р., якою позивача повідомлено, що за нею рахується заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 37788,74 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. При нарахуванні оскаржуваною вимогою ОСОБА_1 єдиного соціального внеску як фізичній особі-підприємцю, Головним управлінням ДПС в Одеській області не враховано, що позивач починаючи з 2018 року по 2020 рік була найманою особою перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 . В розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позивач є застрахованою особою і єдиний внесок за неї регулярно нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску ОСОБА_1 . Прийняття спірної вимоги свідчить про незаконне застосування до позивача обов`язку щодо подвійної сплати єдиного соціального внеску за один і той же період, що є недопустимим.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2022 року позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 04.02.2021р. №Ф-12741-53У.

Стягнуто з Головного управління ДПС в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору у сумі 908,00 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Головне управління ДПС в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення від 19.05.2022р., з прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не надано належної правової оцінки доводам відповідача, що 24.06.2008р. ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець. Рішення про припинення підприємницької діяльності позивача прийнято 04.10.2021р. Зі змісту статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» слідує, що кожний отриманий дохід є окремою базою нарахування єдиного внеску. Відносно фізичної особи-підприємця з 01.01.2017р. вказаним Законом внесені зміни до бази нарахування єдиного внеску та встановлено, що базою нарахування є не тільки дохід фізичної особи-підприємця, а сам факт реєстрації фізичною особою-підприємцем без отримання доходу за певний період. Таким чином, отримана позивачем, як найманим працівником, заробітна плата та факт реєстрації її фізичною особою-підприємцем без отриманого від підприємницької діяльності доходу є різними базами нарахування єдиного внеску, які не виключають одна одної.

Також апелянт посилається на те, що судом не враховано, що ОСОБА_1 є найманим працівником з 03.02.2008р. до 05.08.2020р., тоді як заборгованість по сплаті єдиного внеску нараховано за період з 2017 року по 2020 рік включно.

Посилається апелянт і на те, що ОСОБА_1 29.11.2021р. погашено недоїмку зі сплати єдиного внеску в розмірі 37788,74 грн., у зв`язку з чим вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-12741-53У від 04.02.2021р. вважається відкликаною.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Предметом спору у даній справі є законність вимоги Головного управління ДПС в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-12741-53У від 04.02.2021р., якою позивача повідомлено, що за нею рахується заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 37788,74 грн.

Вказаною вимогою ОСОБА_1 нараховано до сплати єдиний соціальний внесок за 2017-2020р.р. як фізичній особі-підприємцю.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_1 та скасовуючи спірну вимогу про сплату боргу, визнав обґрунтованими доводи позивача, що позивач є учасником системи загальнообов`язкового державного соціального страхування як найманий працівник, обов`язок щодо сплати єдиного внеску за якого виконано роботодавцем шляхом здійснення відповідних утримань з його заробітної плати. При цьому, суд першої інстанції не прийняв до уваги посилання Головного управління ДПС в Одеській області, що спірною вимогою єдиний внесок нараховано позивачу, як фізичній особі-підприємцю в мінімально встановленому розмірі, зазначивши, що особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою та зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

Надаючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Згідно пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010р. №2464-VI (далі Закон №2464-VI) платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI до платників єдиного внеску віднесено також фізичних осіб - підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015р. №449, для платників, зазначених у підпунктах 3 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 4 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, єдиний внесок встановлюється відповідно до Закону в розмірі 22 відсотків на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, Законом №2464-VI не врегульовано.

Верховним Судом у постановах від 27 листопада 2019 року по справі №160/3114/19, від 4 грудня 2019 року по справі №440/2149/19, від 17 серпня 2020 року по справі №140/1679/19 висловлено правову позицію, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Як вбачається з відомостей трудової книжки позивача та не заперечується апелянтом, у період з 03.02.2018р. до 05.08.2020р. ОСОБА_1 була найманою особою перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 .

Витягом з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Форма ОК-5) підтверджується сплата ФОП ОСОБА_2 сум єдиного внеску за ОСОБА_1 за період з лютого 2018 року по серпень 2020 року.

Таким чином, в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї в період з лютого 2018 року по серпень 2020 року, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що мета встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку його сплачувати досягнута за рахунок сплати у 2018 році - 3 квартали 2020 року ЄСВ за ОСОБА_1 її роботодавцем, як страхувальником.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконливого та послідовного висновку про те, що винесена відповідачем вимога про сплату боргу (недоїмки) за відповідний період не відповідає критерію «пропорційності», адже у такий спосіб не дотримано справедливої рівноваги між інтересами держави та інтересами особи - позивача.

Поряд з цим, судом першої інстанції при вирішенні спору не враховано, що статус найманої особи позивач мала з 2018 року по 3 квартал 2020 року, тоді як спірною вимогою ОСОБА_1 нараховано до сплати єдиний соціальний внесок за 2017-2020р.р.

Як стверджує апелянт, у період з 24.06.2008р. по 04.10.2021р. ОСОБА_1 була зареєстрована як фізична особа-підприємець, на яку покладено обов`язок зі сплати єдиного соціального внеску в мінімально встановленому розмірі.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги такі доводи відповідача, зазначивши, що матеріалами справи не підтверджено статус позивача як фізичної особи-підприємця у спірний період.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки у позовній заяві ОСОБА_1 підтверджує як факт її реєстрації ФОП 24.06.2008р., в підтвердження чого надає копію свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В02 №864108 від 24.06.2008р., так і факт реєстрації 04.10.2021р. припинення підприємницької діяльності.

Відповідно до ч.1 ст.78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

На підставі викладеного у сукупності колегія суддів доходить висновку, що спірною вимогою Головного управління ДПС в Одеській області ОСОБА_1 правомірно нараховано до сплати єдиний соціальний внесок за 2017 рік в сумі 8448,00 грн. та за 4 квартал 2020 року в сумі 2200,00 грн., як фізичній особі-підприємцю, яка не мала у відповідний період статусу найманого працівника.

А відтак, підстав для скасування вимоги про сплату боргу №Ф-12741-53У від 04.02.2021р. на суму 10 648,00 грн. за 2017 рік та 3 квартал 2020 року колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів вважає необґрунтованим застосування до спірних правовідносин правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 01.07.2020р. по справі № 260/81/19. У вказаній справі спірним було питання наявності у позивача статусу платника єдиного внеску відповідно до п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464-VІ, як наслідок, наявності обов`язку сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі за період з 01 січня 2017 року по 31 жовтня 2018 року відповідно до оскаржуваної вимоги за відсутності доходу від здійснення підприємницької діяльності. При цьому особа набула статусу суб`єкта підприємницької діяльності та отримала відповідне свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи до 01 липня 2004 року, тобто до набрання чинності Законом №755-ІV, але не зверталася до державного реєстратора з реєстраційною карткою про включення відомостей про неї до ЄДР відповідно до вимог цього Закону. Отже, до предмета доказування у вказаній справі входило наявність можливості в осіб, які набули статусу суб`єктів підприємницької діяльності до набрання чинності Законом №755-ІV, здійснювати конституційне право на підприємницьку діяльність та отримувати дохід від такої діяльності на законних підставах у разі неподання ними реєстраційної картки відповідно до вимог цього Закону.

Як вже зазначалося колегією суддів, у спірних правовідносинах ОСОБА_1 набула статусу фізичної особи-підприємця 24.06.2008р., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В02 №864108 від 24.06.2008р. Враховуючи набуття позивачем статусу суб`єкта підприємницької діяльності після набрання чинності Законом №755-ІV, висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 01.07.2020р. по справі № 260/81/19 не підлягають врахуванню при вирішенні даного спору.

Необґрунтованими, також, колегія суддів вважає посилання суду першої інстанції на набрання чинності 03.06.2020р. пункту 5 розділу І Закону України від 13.05.2020р. №592-IX, відповідно до положень якого розділ VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2464-VI доповнено пунктом 9-15.

Так, згідно з абзацами 1 та 2 п.9-15 Закону №2464-VI (у редакції Закону №592-IX) підлягають списанню за заявою платника та у порядку, визначеному цим Законом, несплачені станом на день набрання чинності Законом №592-IX з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом, суми недоїмки, нараховані платникам єдиного внеску, зазначеним у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, за період з 01 січня 2017 року до дня набрання чинності Законом №592-IX, а також штрафи та пеня, нараховані на ці суми недоїмки, у разі якщо такими платниками не отримано дохід (прибуток) від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та за умови подання протягом 90 календарних днів з дня набрання чинності Законом №592-IX, зокрема платниками, зазначеними у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), - державному реєстратору за місцем знаходження реєстраційної справи фізичної особи - підприємця заяви про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності та до податкового органу - звітності відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону за період з 01 січня 2017 року до дня набрання чинності Законом №592-IX. Зазначена звітність подається платником виключно у випадку, якщо вона не була подана раніше.

В матеріалах справи відсутня як заява позивача про списання сум недоїмки, так і подана протягом 90 календарних днів з дня набрання чинності Законом №592-IX заява ОСОБА_1 державному реєстратору за місцем знаходження реєстраційної справи фізичної особи - підприємця про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності та до податкового органу - звітність відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону за період з 01 січня 2017 року до дня набрання чинності Законом №592-IX.

В матеріалах справи містяться лише копії поданих 21.10.2021р. позивачем, як фізичною особою-підприємцем, до територіального органу ДПС податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2018-2021р.р., а також звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2017-2021р.р. Вчинення відповідних дій не може бути розцінено судом як виконання позивачем вимог абзаців 1 та 2 п.9-15 Закону №2464-VI у строк, визначений вказаною нормою.

При вирішенні спору суд першої інстанції допустив не повне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.317 КАС України, є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

За таких обставин колегія суддів вважає, що постановлене Одеським окружним адміністративним судом рішення від 19.05.2022р. підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Варто зазначити, що сплата ОСОБА_1 суми недоїмки, визначеної спірною вимогою, не є перешкодою для надання судом правової оцінки законності такої вимоги.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 6 статті 139 КАС України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

При зверненні з даним позовом до суду позивачем сплачено 908,00 грн. судового збору. Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, тому, на підставі ст.139 КАС України, на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Одеській області підлягає стягненню 605,00 грн. судового збору, що є пропорційним задоволеним позовним вимогам.

Згідно п.1 ч. 3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 3 та 4 статті 134 КАС України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.5-7 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

ОСОБА_1 , заявляючи клопотання про стягнення з відповідача на її користь витрат на правничу допомогу, на підтвердження розміру витрат зі сплати професійної правничої допомоги у зв`язку з розглядом справи надала копію договору про надання правової допомоги №22/11 від 22.11.2021р. з описом послуг адвоката, та квитанцію до прибуткового касового ордеру від 22.11.2021р. на суму 4000,00 грн.

Однак, позивачем не надано суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, обов`язковість надання якого передбачено частиною 4 статті 134 КАС України.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для стягнення з Головного управління ДПС в Одеській області на користь ОСОБА_1 понесених нею витрат на правничу допомогу.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2022 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-12741-53У від 04 лютого 2021 року на суму 27 140,74 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області (вул.Семінарська, 5, м.Одеса, 65044) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 605,00 грн. судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 26 липня 2022 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук