Справа № 160/111/22
Суддя: Букіна Лілія Євгенівна
Дата ухвалення: 2022-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 липня 2022 року Справа № 160/111/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді: Букіної Л.Є., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління МВС України на Придніпровській залізниці про стягнення грошової компенсації,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Управління МВС України на Придніпровській залізниці, в якому позивач просить суд:
- розрахувати і стягнути з УМВС України на Придніпровській залізниці грошову компенсацію за затримку виплати грошового забезпечення з 19.06.2019 по 18.11.2021 року, вказавши її суму без врахування утримання податків та. інших обов`язкових платежів та у відповідності до постанови Верховного Суду України від 21.09.2017 у справі № 6-2597цс16;
- розрахувати і стягнути з УМВС України на Придніпровській залізниці грошову компенсацію за невикористані 30 днів чергової відпустки за 2011 рік, без врахування утримання податків та. інших обов`язкових платежів та у відповідності до постанови Верховного Суду України від 21.09.2017 у справі № 6-2597цс16 у сумі 6266.7 грн.;
- розрахувати і стягнути з УМВС України на Придніпровській залізниці грошову компенсацію за невикористані 30 днів чергової відпустки за 2012 рік, без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів та у відповідності до постанови Верховного Суду України від 21.09.2017 у справі № 6-2597цс16 у сумі 6266.7 грн.;
- розрахувати і стягнути з УМВС України на Придніпровській залізниці грошову компенсацію за невикористані 30 днів чергової відпустки за 2013 рік, без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів та у відповідності до постанови Верховного Суду України від 21.09.2017 у справі № 6-2597цс16 у сумі 6266.7 грн.;
- розрахувати і стягнути з УМВС України на Придніпровській залізниці грошову компенсацію за невикористані дні чергової відпустки за 2016 рік, без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів та у відповідності до постанови Верховного Суду України від 21.09.2017 у справі № 6-2597цс16 вказавши суму компенсації та кількість днів нарахування;
- розрахувати і стягнути з УМВС України на Придніпровській залізниці грошову компенсацію за невикористані дні чергової відпустки за 2017 рік, без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів та у відповідності до постанови Верховного Суду України від 21.09.2017 у справі № 6-2597цс16 вказавши суму компенсації та кількість днів нарахування;
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем вимог законодавства в частині не виплати грошової компенсації за затримку виплати грошового забезпечення з 19.06.2019 по 18.11.2021 року, а також компенсації за невикористані дні чергової відпустки 2011-2013, 2016 та 2017 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.01.2022 р. відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників процесу. Тією ж ухвалою суду запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву.
Ухвалою суду від 04.03.2022 року позовну заяву після відкриття провадження залишено без руху та у встановлений строк позивач усунув її недоліки, у зв`язку з чим ухвалою суду від 28.06.2022 року продовжено розгляд спору.
Відповідач скористався наданим правом та надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому указав про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на те, що позивача звільнено зі служби відповідно до наказу від 18.06.2019 року № 3 о/с «по особовому складу», який визнано правомірним у судовому порядку. Зазначає про відсутність підстав для виплати позивачеві грошової компенсації за затримку виплати грошового забезпечення з 19.06.2019 по 18.11.2021 року й відповідно застосування статті 117 КЗпП України, адже між учасниками справи існував спір про розмір виплати відповідних сум при звільненні, що виключає можливість застосування наслідків означеної норми. З приводу вимог щодо компенсації за невикористані дні чергової відпустки 2011-2013, 2016 та 2017 року зазначає, що ці вимоги неодноразово були предметом розгляду в рамках тої чи іншої адміністративної справи, незважаючи на те, що ці вимоги знаходиться поза межами строку звернення до суду.
Дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, проаналізувавши відповідні норми чинного законодавства, суд виходить із такого.
Судом встановлено та із матеріалів справи слідує, що з 01.03.2004 року позивач проходив службу в органах внутрішніх справ України.
Згідно з витягом з наказу № 80 від 21.08.2015 року о/с позивача звільнено з ОВС України за п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС через скорочення штатів з 31.08.2015 року.
Згідно з витягом з наказу від 04.09.2015 року № 83 о/с було внесено зміни в наказ № 80 о/с від 21.08.2015 року і позивача було звільнено з ОВС України за п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС через скорочення штатів з 04.09.2015 року.
Указані обставини підтверджені судовим рішенням у справі № 804/958/16, у рамках якої постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.12.2016 року у справі №804/958/16, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.04.2017, визнано протиправним та скасовано наказ управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці № 80 о/с від 21 серпня 2015 року в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ за підпунктом «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів).
Визнано протиправним та скасовано наказ управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці № 83 о/с від 04 вересня 2015 року, яким внесено зміни до наказу № 80 о/с від 21 серпня 2015 року в частині виправлення дати звільнення позивача з 31 серпня 2015 року на 04 вересня 2015 року.
Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України поновити позивача на службі в органах Міністерства внутрішніх справ України з 05 вересня 2015 року.
На виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.12.2016 року МВС України видано наказ № 375 о/с від 11.04.2017 року "По особовому складу", в якому зазначено, що на виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2016 року, винесеної у справі №804/958/16, поновлено позивача на службі в органах Міністерства внутрішніх справ України з 05 вересня 2015 року.
У наказі № 375 о/с від 11.04.2017 року "По особовому складу", яким позивача поновлювався на службі в органах МВС України з 05.09.2015 року не зазначено в якому органі, на якій посаді та у якому спеціальному званні поновлено на службі позивача, у зв`язку з чим останній звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій, зокрема, просив зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України виконати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.12.2016 року у справі № 804/958/16 та винести наказ про поновлення в органах внутрішніх справ України з 05.09.2015 року, вказавши в даному наказі посаду та орган, в якому позивач поновлюється та його наявне спеціальне звання.
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.09.2017 року адміністративний позов позивача до управління МВС України на Придніпровській залізниці, Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним наказу, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення грошового забезпечення та моральної шкоди - задоволено частково.
Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України визначити посаду, на яку було поновлено, орган в якому було поновлено на службі, та спеціальне звання майор.
Стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі з 23.12.2016 року по 10.04.2017 року у розмірі 10 223,84 гривень (десять тисяч двісті двадцять три гривні 84 копійки). В іншій частині позовних вимог було відмовлено.
На виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.09.2017 року МВС України видано наказ № 262 о/с від 14.03.2018 року "По особовому складу", в якому зазначено, що на виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.09.2017 року, винесеної у справі № 804/3807/17, наказ МВС від 11 квітня 2017 року № 375 о/с викласти в наступній редакції:
«На виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2016 року, винесеної у справі № 804/958/16, поновити майора міліції ОСОБА_1 (М-091985) на службі в органах Міністерства внутрішніх справ України на посаді старшого оперуповноваженого кримінальної міліції у справах дітей лінійного відділу на станції Нижньодніпровськ-Вузол Управління МВС України на Придніпровській залізниці з 05 вересня 2015 року».
Наказом № 4 о/с від 10.04.2018 року, виданого Управлінням МВС України на Придніпровській залізниці зазначено, що на виконання наказу № 262 о/с від 14.03.2017 року:
«На виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2016 року, прийнятої у справі № 804/958/16, поновлено позивача на службі в органах Міністерства внутрішніх справ України на посаді старшого оперуповноваженого кримінальної міліції у справах дітей лінійного відділу на станції Нижньодніпровськ-Вузол Управління МВС України на Придніпровській залізниці з 05 вересня 2015 року».
Наказом Управління МВС України на Придніпровській залізниці від 08.06.2018 року № 6 о/с, на підставі наказів МВС України від 08.06.2015 року № 664 та від 22.06.2015 року № 741 та згідно з "Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС" (далі Положення) згідно з п. 64 "г" (через скорочення штатів) майора міліції ОСОБА_1 звільнено з органів МВС України з посади старшого оперуповноваженого групи кримінальної міліції у справах дітей ЛВ на ст. Нижньодніпровськ - Вузол з 10.06.2018 року.
17.04.2019 р. позивач отримав копію наказу від 13.04.2019 № 3 о/с, в якому на виконання постанови від 28.02.2019 Третього апеляційного адміністративного суду у справі № 0440/5408/18 майора міліції ОСОБА_1 поновлено на службі в органах МВС України на посаді старшого оперуповноваженого групи кримінальної міліції у справах дітей ЛВ на ст. Нижньодніпровськ-вузол УМВС України на Придніпровській залізниці з 10.06.2018.
Головою ліквідаційної комісії УМВС України на Придніпровській залізниці 18.06.2019 року прийнято Наказ № 3 о/с «по особовому складу», яким згідно з Положеннями про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, позивача звільнено у запас (з постановленням на військовий облік) за п.64 «г» (через скорочення штатів), з 18 червня 2019 року.
Зазначаючи, що постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 28.02.2019 року у справі № 0440/5408/18 скасовано наказ про звільнення позивача, він вважався таким, що продовжував службу та мав право на отримання грошового забезпечення з 01.03.2019 року по 18.06.2019 року (до моменту звільнення).
Як зазначає позивач, після звільнення зі служби виплата грошового забезпечення за вказаний період нарахована не була, у зв`язку з чим вважає, що має право на компенсацію, правовідносини з виплати якої врегульовані статтею 117 КЗпП України.
З цього приводу суд зазначає, що вимоги позивача про стягнення з УМВС України на Придніпровській залізниці грошового забезпечення за період з 01.03.2019 по 18.06.2019 року була предметом судового розгляду адміністративної справи 160/8702/19 та рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 травня 2021 року, серед іншого, стягнуто з Управління МВС України на Придніпровській залізниці на користь позивача грошове забезпечення за період з 01.03.2019 року по 18.06.2019 року у розмірі 6153,40 грн. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 18.11.2021 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 травня 2021 року в адміністративній справі №160/8702/19 змінено в частині стягнутої суми.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002р. №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні працівника міліції не врегульовані положеннями спеціального законодавства, а тому, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд доходить висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм слідує, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період шляхом множення середнього розміру грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати, у відповідності до положень статей 116, 117 Кодексу законі про працю України та правових позицій Верховного Суду щодо їх застосування, суд враховує таке:
на день звільнення зі служби між ним та відповідачем не існувало спору щодо нарахування та виплати розміру грошового забезпечення за період з 01.03.2019 року по 18.06.2019 року;
спір щодо нарахування та виплати грошового забезпечення за період з 01.03.2019 року по 18.06.2019 року виник після прийняття судом рішення у справі № 0440/5408/18;
право позивача на отримання грошового забезпечення за період з 01.03.2019 року по 18.06.2019 року, встановлене рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 року у справі №160/1879/21 (змінено постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 28.02.2019 року). Цим рішенням суд зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошове забезпечення за цей період;
постанову від 28.02.2019 року у справі №160/1879/21 відповідач ще наразі не виконав.
Таким чином, оскільки відповідач ще не виплатив грошове забезпечення, належне позивачеві на день звільнення, то підстави для застосування судом до відповідача наслідків, передбачених частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України наразі відсутні.
Тому, з урахуванням зазначених обставин, суд вважає, що відсутні підстави для застосування до відповідача наслідків, передбачених частиною другою статті 117 Кодексу законів про працю України, у вигляді сплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасну виплату грошового забезпечення, адже таке забезпечення ще наразі відповідачем не виплачено, що свідчить про передчасність позовних вимог.
Відповідно, у цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Щодо вимоги позивача про стягнення грошової компенсації за невикористані дні відпустки суд зазначає таке.
Частиною 2 п. 56 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114 визначено, що особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.
З аналізу наведеної норми слідує, що грошова компенсація за невикористану чергову відпустку можуть бути виплачені лише в результаті фактичного звільнення працівника з органів внутрішніх справ.
Ураховуючи, що після звільнення зі служби позивачеві не виплачено грошову компенсацію за невикористані дні відпустки протягом 2011-2013 року, а також у 2016 та 2017 роках, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача-1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні відпустки у означений період. При цьому, у розглянутому випадку відсутні підстави саме для стягнення такої допомоги, адже стягненню підлягають лише ті суми, що вже фактично нараховані, але не виплачені.
У розглянутому випадку відповідач взагалі заперечує право позивача на отримання такої компенсації, що свідчить про те, що така компенсація фактично не нараховувалася, при цьому, що відповідні повноваження з такого обрахунку покладені саме на відповідача і суд не вправі перебирати їх на себе.
Посилання відповідача на вирішення спору у цій частині багатьма судовими актами, спростовуються самими судовими актами, на які посилається відповідач. При цьому, відсутні підстави для застосування наслідків пропуску строку звернення до суду із цими позовними вимогами, адже ця компенсація входить до системи заробітної плати та вирішення спору у цих правовідносинах не обмежується будь-яким строком.
Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.
Розподіл судових витрат не здійснюється, з огляду на те, що позивач був звільнений від їх сплати.
Керуючись ст. 241-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Зобов`язати Управління МВС України на Придніпровській залізниці нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні відпустки протягом 2011-2013 року, а також у 2016 та 2017 роках.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, у разі якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного перегляду справи.

Рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.Є. Букіна