Справа № 160/4330/21
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2021-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

09 грудня 2021 року м. Дніпросправа № 160/4330/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Суховарова А.В., Головко О.В.,

за участю секретаря судового засідання Замкової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року (суддя Юрков Е.О.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Державне бюро розслідувань про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Державне бюро розслідувань, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ директора територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві від 24.02.2021 №25-0 про звільнення слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві ОСОБА_1 , у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури та змін до штатного розпису, з припиненням державної служби;

- поновити ОСОБА_1 на посаді слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві або, у разі ліквідації її на день ухвалення судового рішення, на посаді слідчого відділу територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, з аналогічними функціональними обов`язками;

- стягнути з територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві (, 36000, м. Полтава, вулиця Соборності, будинок № 37) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на незаконність свого звільнення через недотримання відповідачем процедури та підстав звільнення, зокрема, через: неврахування переважного права залишення на посаді; відсутності пропозиції іншої вакантної посади; за відсутності самого факту реорганізації та скорочення посад у ТУ ДБР; видання наказу про звільнення неповноважною особою.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року позов залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позов.

В обґрунтування апеляційної скарги вказано про те, що оскаржуваний наказ територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, від 24.02.2021 прийнято на підставі, яка не визначена ст.87 Закону України «Про державну службу». Відповідно до п.п. 3, 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 03.12.2019 №305-ІХ, з дня набрання чинності цим Законом ДБР як державний правоохоронний орган є правонаступником ДБР як центрального органу виконавчої влади, працівники ДБР, які перемогли у конкурсах для призначення на посади слідчих, оперуповноважених продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення повноважень на посаді відповідно до Закону України «Про Державне бюро розслідувань» з урахуванням внесених ним Законом змін, у тому числі у разі визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу ДБР. Отже, вказані зміни гарантують залишення на посадах усім працівникам ДБР. Позивач зазначив, що напрями діяльності начальника слідчого відділу та його повноваження визначені Кримінальним процесуальним конкурсом та Законом України «Про Державне бюро розслідувань», тому звільнення позивача у зв`язку зі зміною штатного розпису та необхідність заміщення даної посади особами рядового та начальницького складу суперечить п.п. 4 п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону №305-ІХ. Крім того, позивач послався на фактичну відсутності скорочення посади та скорочення штатної чисельності працівників, вважає, що в даному випадку відбулось лише перейменування посади. Не погоджується позивач і з висновками суду першої інстанції про те, що оскаржуваний наказ про звільнення підписано уповноваженою особою. З цього приводу позивач вказує на те, що директори ТУ ДБР, посада яких не відноситься до державної служби, не наділені повноваженнями керівника державної служби з притаманними йому повноваженнями щодо призначення та звільнення осіб, посади яких належать до державної служби. Необґрунтованими позивач вважає і висновки суду першої інстанції про відсутність у відповідача обов`язку запропонувати позивачу, перед звільненням, будь-яку вакантну посаду у тому самому державному органі. З цього приводу позивач посилається те, що хоча на момент його звільнення чинним законодавством такого обов`язку визначено не було, але на час його призначення на посаду такий обов`язок роботодавця був передбачений, тобто законом були передбачені певні гарантії трудових прав, які не можуть бути в подальшому звужені.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. Вказує на те, що судом першою інстанції правильно встановлено обставини справи та надано встановленим обставинам належну юридичну оцінку.

Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Державне бюро розслідувань у поданому відзиві на апеляційну скаргу вказуючи на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заслухавши пояснення позивача та представників відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві (далі ТУ ДБР у м. Полтаві) від 21.12.2019 № 187-о призначено на посаду слідчого другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві.

Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві (далі ТУ ДБР у м. Полтаві) від 16.01.2020 № 10-о переведений на посаду слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві.

Наказом ТУ ДБР у м. Полтаві від 29.10.2020 №167-о «Про попередження працівників» затверджено списки працівників територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, які попереджаються про скорочення посади державної служби внаслідок затвердження структури та змін до штатного розпису.

09.11.2020 позивачу вручено попередження про наступне вивільнення від 02.11.2020 №16100/15-01, в якому викладено попередження наступного змісту: - «У зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури та змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, відповідно до наказів Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 № 581, від 20.10.2020 № 197ДСК, попереджаю Вас про наступне скорочення посади слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, яку Ви обіймаєте, не раніше 30 календарних днів з моменту вручення цього попередження».

Відповідно до вказаного попередження про наступне вивільнення, позивача попереджено про звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Наказом директора ТУ ДБР у м. Полтаві від 24.02.2021 року № 25-о «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно п.2 ч.3 ст.13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», п.1 ч.1, ч.4 ст. 87, ст. 89 Закону України «Про державну службу», позивача звільнено з посади слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, з 01.03.2021, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури та змін до штатного розпису.

Підставою видання вказаного наказу визначено накази Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 №581, від 20.10.2020 №197дск, наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві від 29.10.2020 № 167-о, попередження про наступне вивільнення від 02.11.2021 № 16100/15-01.

Не погодившись з наказом від 24.02.2021 №25-0 про звільнення у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури та змін до штатного розпису, з припиненням державної служби, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову дійшов висновку, що підстави для визнання протиправним та скасування оскарженого наказу про звільнення позивача та як наслідок його поновлення на посаді відсутні.

За наслідками перегляду справи, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України «Про державну службу».

Частинами першою та другою статті 1 цього Закону визначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

За приписами частини першої статті 3 Закону України «Про державну службу», цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Положеннями статті 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» передбачено, що служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (частина 2). На службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки. Прийняття громадян України на службу до Державного бюро розслідувань без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом. Кваліфікаційні вимоги та критерії професійної придатності для зайняття посад у підрозділах Державного бюро розслідувань затверджуються Директором Державного бюро розслідувань (частина 3 Закону).

Отже законодавець при регулюванні трудових відносин при проходженні та припинені державної служби згідно Закону України «Про державну службу» та державної служби особливого характеру згідно Закону України «Про Державне бюро розслідувань» встановив певні відмінності у правовому статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій службовців, у тому числі введено особливості щодо проходження служби та реалізації повноважень працівників Державного бюро розслідувань.

Положеннями частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців в частині відносин, не врегульованих цим законом.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83 Закону України «Про державну службу», державна служба припиняється: за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» у редакції Закону № 117-ІХ від 19.09.2019, чинній на момент попередження позивача про наступне вивільнення та на момент його звільнення, передбачалося, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

12 листопада 2015 року Верховною Радою України прийнято Закон України № 794-VIII «Про Державне бюро розслідувань», який набрав чинності з 01 березня 2016 року, відповідно до статті 1 якого Державне бюро розслідувань визначено як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Кабінетом Міністрів України 29 лютого 2016 року прийнято постанову №127 «Про утворення Державного бюро розслідувань».

03 грудня 2019 року Верховна Рада України прийняла Закон України №305-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань», який набрав чинності 27 грудня 2019 року.

Статтею 1 Закону №794-VIII (у редакції чинній з 27 грудня 2019 року) визначено, що Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Тобто, відбулась зміна правового статусу Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган.

Систему Державного бюро розслідувань складають центральний апарат, територіальні управління, спеціальні підрозділи, навчальні заклади та науково-дослідні установи. У складі Державного бюро розслідувань діють слідчі, оперативні підрозділи, підрозділи внутрішнього контролю та інші підрозділи. Організаційна структура Державного бюро розслідувань визначається Президентом України (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про Державне бюро розслідувань»).

Відповідно до статті 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань (ч.1). Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону (ч.2). На службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки (ч.3).

На підставі викладеного, працівники Державного бюро розслідувань є особами рядового і начальницького складу, державними службовцями та особами, які уклали трудовий договір (контракт).

При цьому, враховуючи правовий статус Державного бюро розслідувань, державні службовці, які працюють у вказаному правоохоронному органі на відміну від державних службовців органів виконавчої влади мають певні особливості вступу, проходження та припинення державної служби, які визначені спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про Державне бюро розслідувань».

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 9 Закону №794-VIII (в редакції зі змінами, внесеними Законом №305-ІХ) організаційна структура Державного бюро розслідувань визначається Президентом України.

Указом Президента України від 05.02.2020 №41/2020 було затверджено нову організаційну структуру Державного бюро розслідувань.

Наказом Державного бюро розслідувань від 14.02.2020 № 42 затверджено нову структуру системи Державного бюро розслідувань та визнано таким, що втратив чинність, наказ Державного бюро розслідувань від 21.12.2017 № 1 «Про затвердження організаційної структури Державного бюро розслідувань».

Наказом ДБР від 08.07.2020 №323 (зі змінами згідно наказу №583 від 15.10.2020) затверджено Перелік посад у територіальних управліннях ДБР, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами, зокрема, посада слідчий слідчого відділу заміщується посадою капітана Державного бюро розслідувань.

Наказом ДБР від 15.10.2020 №583 внесено зміни до наказу ДБР від 08.07.2020 №323 та доповнено Перелік посад у територіальних управліннях, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, зокрема, посадами:

- начальник відділу (слідчого, оперативного) - підполковник ДБР;

- заступник начальника відділу (слідчого, оперативного) - підполковник ДБР;

- старший слідчий слідчого відділу - майор ДБР;

- слідчий слідчого відділу - капітан ДБР.

На підставі положень статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» наказом ДБР від 15.10.2020 № 581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань» затверджено нову структуру та штатну чисельність Територіального управління ДБР, розташованого у місті Полтаві.

Наказом ДБР від 20.10.2020 №197ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Полтаві» відповідно до пунктів 4, 8 частини першої та частини другої статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», пункту 1 частини першої Закону України «Про державну службу», та Переліку посад у територіальних управліннях ДБР, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами, затвердженого наказом ДБР від 08.07.2020 №323 (із змінами), затверджено зміни до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, на 2020 рік №3 (вводиться в дію з 01.12.2020р.), №4 (вводяться в дію з 23.12.2020), №5 (вводяться в дію з 04.01.2021), №6 (вводяться в дію з 01.02.2021).

Наказом ДБР від 30.12.2020 №303 ДСК «Про затвердження змін до наказів Державного бюро розслідувань» затверджено зміни до наказів ДБР, зокрема, пунктом 2 внесено зміни у пункті 4 наказу ДБР від 20.10.2020 №197 ДСК в частині дати введення в дію змін до штатного розпису, зокрема, замість 01.02.2021 визначено дату 01.03.2021.

Згідно із додатками до наказу ДБР від 20.10.2020 №197 ДСК (зміни до штатного розпису на 2020 рік №6), посади державної служби ТУ ДБР у місті Полтаві, посади слідчих першого слідчого відділу (державна служба) у кількості 13 виведено із штатного розпису та введено 5 посад слідчого середнього начальницького складу (капітан ДБР).

Вищевказані накази є чинними, у судовому порядку не скасовані, та не є предметом спору у цій справі.

На підставі вказаних змін до штатного розпису на 2020 рік №6 ТУ ДБР, розташованого у місті Полтаві, посади державної служби у слідчому управління ТУ ДБР у м. Полтаві виведені зі штатного розпису та водночас введено нові посади (іншої категорії) старшого та середнього начальницького складу, а саме:

Перший слідчий відділ (з дислокацією у м. Полтаві) зі штатом: начальник відділу 1 штатна посада (старший начальницький склад, підполковник ДБР), заступник начальника 1 штатна посада (старший начальницький склад, підполковник ДБР), старший слідчий - 5 штатних посад (старший начальницький склад, майор ДБР), слідчий - 5 штатних посад (середній начальницький склад, капітан ДБР), всього 12 посад начальницького та середнього складу;

Другий слідчий відділ (з дислокацією у м. Харкові) зі штатом: начальник відділу 1 штатна посада (старший начальницький склад, підполковник ДБР), заступник начальника 1 штатна посада (старший начальницький склад, підполковник ДБР), старший слідчий - 8 штатних посад (старший начальницький склад, майор ДБР), слідчий - 9 штатних посад (середній начальницький склад, капітан ДБР), всього 19 посад начальницького та середнього складу;

Третій слідчий відділ (з дислокацією у м. Дніпрі) зі штатом: начальник відділу 1 штатна посада (старший начальницький склад, підполковник ДБР), заступник начальника відділу 1 штатна посада (старший начальницький склад, підполковник ДБР), старший слідчий - 9 штатних посад (старший начальницький склад, майор ДБР), слідчий - 9 штатних посад (середній начальницький склад, капітан ДБР), всього 20 посад начальницького та середнього складу;

Четвертий слідчий відділ (з дислокацією у м. Сумах) зі штатом: начальник відділу 1 штатна посада (старший начальницький склад, підполковник ДБР), старший слідчий - 3 штатні посади (старший начальницький склад, майор ДБР), слідчий - 3 штатні посади (середній начальницький склад, капітан ДБР), всього 7 посад начальницького та середнього складу.

Отже, внаслідок реалізації наказів ДБР від 20.10.2020 №197ДСК та від 30.12.2020 №303ДСК посади державної служби у слідчому управлінні Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, були повністю виведені зі штатного розпису територіального управління, в тому числі і посада, яку займав позивач - слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, виведена зі штатного розпису, що підтверджується матеріалами справи.

Водночас, введено 5 посад слідчого середнього начальницького складу (капітан ДБР).

Згідно довідки в.о. начальника відділу кадрової роботи та державної служби від 20.04.2021 № 139дск/15-06, станом на 01.03.2021 посада слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Полтаві) віднесена до середнього начальницького складу, кількість посад 5.

За викладених обставин, судом першої інстанції правильно встановлено, що у зв`язку зі зміною правового статусу Державного бюро розслідувань (центральний орган виконавчої влади перетворений у державний правоохоронний орган) була скорочена посада державної служби, яку обіймав позивач, внаслідок змін штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві.

Скорочення посади державної служби, яку обіймав позивач, відбулося внаслідок зміни структури та зміни штатного розпису органу, в якому він працював.

Отже, встановивши факт скорочення посади державної служби, яку обіймав позивач, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для звільнення позивача на підставі положень частини першої статті 87 Закону № 889-VIIІ.

Надаючи оцінку доводам позивача про те, що відповідачем не дотримано процедури звільнення та не розглянуто питання щодо переважного права залишення на роботі, апеляційний суд зазначає наступне.

Як зазначено вище, згідно з п.1 ч.1 ст. 87 Закону № 889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відповідно до ч.3 ст. 87 Закону № 889-VIII в редакції на час виникнення спірних правовідносин суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

При цьому, вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

За змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20 лютого 2020 року № 86р/з при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що положення чинного законодавства не передбачали обов`язку суб`єкта призначення або керівника державної служби працевлаштувати працівника, який вивільняється.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 28.07.2021 (справа №640/11024/20).

З приводу тих обставин, що Законом України № 1285-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби», який набрав чинності 06.03.2021, частина третя статті 87 Закону № 889-VIII викладена у новій редакції, у якій закріплено, що одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю, державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови під переведення на запропоновану посаду.

З огляду на правила дії закону в часі суд апеляційної інстанції зазначає, що оцінюючи правомірність звільнення особи, суд надає оцінку наказу про звільненню на предмет його правомірності, виходячи із того правового регулювання, яке існувало на час видання наказу про звільнення та яке було застосовано чи не застосовано під час вирішення питання щодо звільнення особи.

Отже, оскільки положення частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII були чинними саме в тій редакції, яку наведено вище та яку застосовано відповідачем, у суду відсутні підстави для висновку про неправомірність звільнення позивача без пропозиції йому іншої посади в ТУ ДБР.

Також суд зазначає, що згідно з штатним розписом, затвердженим наказом ДБР від 22 лютого 2019 року № 25 ДСК «Про затвердження та введення в дію штатного розпису центрального апарату ДБР на 2019 рік», який діяв на час призначення позивача на посаду, усі без винятку посади слідчих центрального апарату ДБР відносились до посад державної служби.

Визначення слідчого міститься у пункті 17 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України та означає службову особу органу Національної поліції, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, органу Державного бюро розслідувань, Головного підрозділу детективів, підрозділу детективів, відділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень.

Слід зазначити, що чинним законодавством імперативно не встановлено, до якої категорії посад має належати посада слідчого.

Вказані висновки відповідають позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 28.07.2021 року у справі № 640/11024/20.

Враховуючи викладене слідчі після набрання чинності Законом № 305-ІХ не продовжують здійснювати свої повноваження навіть у разі визначення посади слідчого як посади рядового і начальницького складу, а лише здійснюють свої повноваження до дня їх звільнення або припинення повноважень на посаді; зайняття посади особи рядового і начальницького складу в ДБР здійснюється за результатом відповідного конкурсу.

Згідно з матеріалами справи, та не заперечується сторонами цього спору, позивач як працівник Державного бюро розслідувань з набранням чинності Законом №305-ІХ, тобто з 27.12.2019, продовжував здійснювати свої повноваження до моменту звільнення.

27 грудня 2019 року відбулась зміна правового статусу Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність на державний правоохоронний орган.

При цьому суд апеляційної інстанції вважає необхідним зазначити, що посади державної служби та посади рядового та начальницкого складу є посадами різних категорій посад з власним правовим статусом який врегульований для державних службовців Законами України «Про державну службу» та «;Про Державне бюро розслідувань», а для осіб рядового та начальницького складу власне контрактом, який заключає особа при вступі на службу, Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР, Законом України «Про Державне бюро розслідувань» та КЗпП України.

Такі посади мають різні кваліфікаційні вимоги, до таких посад застосовуються різні умови проходження конкурсу (проходження військово-лікарської комісії, тестів на фізичну підготовку та інше).

З урахуванням викладеного, суд вважає доводи позивача про відсутність фактичного скорочення посади державної служби, яку обіймав позивач, внаслідок змін штатного розпису ТУ ДБР у м. Полтаві та наявності обставин, що свідчать про існування змін істотних умов праці помилковими.

При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами позивача, що ДБР залишився правоохоронним органом, що жодним чином не перешкоджає проведенню змін в організаційній структурі ТУДБР у м. Полтаві та його штатному розписі.

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що під час процедури звільнення, позивачу не було доведено зміст наказу ДБР від 30.12.2020 № 303 ДСК, апеляційний суд вважає такими, що не мають значення для вирішення цієї справи оскільки він безпосередньо не зачіпає прав та інтересів позивача. Крім того, після з`ясування їх наявності позивач правом на їх оскарження не скористався.

Щодо доводів позивача про те, що слідчий не є державним службовцем, що свідчить про відсутність скорочення посад в ДБР та звільнення слідчих або припинення їх здійснюється в порядку визначеному повноважень «Закону України «Про Державне бюро розслідувань», а не на підставі Закону України «Про державну службу» слід зазначити, що норми КПК України визначають межи процесуальних повноважень слідчого для здійснення досудового розслідування кримінальних правопорушень, однак не регулюють трудові відносини слідчих державних службовців. Відповідно до ч.5 ст. 14 Закону України «Про державне бюро розслідувань» трудові відносини працівників ДБР регулюються цим Законом, законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців ДБР поширюється дія Закону України «Про державну службу».

Також суд вважає необхідним зазначити, що посада державної служби слідчого віднесена до підкатегорії «В3» Переліку посад державної служби, що прирівнюється до відповідних підкатегорій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 року № 15.

У зв`язку зі зміною правового статусу ДБР всі посади державної служби «слідчі» були скорочені, а призначення на інші наявні посади підкатегорії «В1», «В2» має відбуватися лише за конкурсом.

Також щодо доводів позивача з посиланням на пп.4 п.3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №305-ІХ, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Частиною 3 статті 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» передбачено, що на службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки. Прийняття громадян України на службу до Державного бюро розслідувань без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, вказаною нормою права прямо передбачено обов`язковість проведення конкурсу на службу в ДБР.

Як зазначено вище, у зв`язку з прийняттям Закону № 305-IX (який набрав чинності з 27.12.2019) змінено правовий статус Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган.

Відповідно до пунктів 3, 4 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України №305-IX Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань директори територіальних управлінь та інші працівники Державного бюро розслідувань продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення їхніх повноважень на посаді відповідно до Закону України Про Державне бюро розслідувань з урахуванням внесених цим Законом змін.

Працівники Державного бюро розслідувань, які перемогли у конкурсах для призначення на посади слідчих, оперуповноважених, продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення повноважень на посаді відповідно до Закону України Про Державне бюро розслідувань з урахуванням внесених цим Законом змін, у тому числі у разі визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань.

Отже, вказаною нормою права встановлено, що працівники, які на час набрання чинності цим законом вже перебували на посадах ДБР та перемогли у конкурсах для призначення на посади слідчих, оперуповноважених, продовжують свої повноваження до їх звільнення.

Як зазначалося, позивач, після набрання чинності Законом № 305-IX, продовжував виконувати свої повноваження до часу свого звільнення.

Таким чином, посилання позивача на положення до пунктів 3, 4 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 305-IX суд апеляційної інстанції вважає безпідставним.

Стосовно доводів позивача про порушення його права на працю, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішення, які відповідно до Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, зазначав те, що право на доступ до публічної служби не є абсолютним. У разі коли є конфлікт декількох прав, кожне з яких гарантоване Конвенцією, варто зважити всі інтереси, що стосуються спірного випадку. У разі якщо держава зобов`язана однаково забезпечувати права, які гарантовані Конвенцією і між якими існує конфлікт, та якщо захист одного права призведе до втручання в інше право, саме держава покликана обрати адекватний засіб для того, щоб відповідне втручання у право було пропорційним і таким, що переслідує легітимну мету. Втручання може вважатись необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети, якщо воно відповідає невідкладній соціальній потребі і здійсненні національними органами засобами є відповідними та достатніми (рішення ЄСПЛ від 12.06.2014 у справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії»).

У спірному випадку підставою звільнення позивача стали законодавчо внесені зміни щодо удосконалення діяльності ДБР, внаслідок чого було скорочено посаду державної служби, яку обіймав позивач. Отже, втручання у право позивача, з підстав удосконалення діяльності ДБР шляхом внесення змін до деяких законів України, мало місце на підставі закону, переслідувало легітимну мету та було пропорційно їй.

Відповідно до частини 1 статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення.

Згідно із п.1 ч.1 ст.87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

За положеннями статті 87 Закону України «Про державну службу» рішення про звільнення на підставі частини першої цієї статті приймає суб`єкт призначення або керівник державної служби.

Таким чином, наказ про звільнення особи з посади державної служби може бути виданий або суб`єктом призначення або керівником державної служби.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну службу» керівник державної служби в державному органі (далі - керівник державної служби) - посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов`язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників у цьому органі.

Пунктом 7 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну службу» визначено, що суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» директор Державного бюро розслідувань призначає на посади та звільняє з посад працівників центрального апарату Державного бюро розслідувань, директорів та заступників директорів територіальних управлінь Державного бюро розслідувань.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» Директор територіального управління Державного бюро розслідувань: призначає на посади та звільняє з посад працівників відповідного територіального управління, крім тих, які призначаються Директором Державного бюро розслідувань відповідно до статті 12 цього Закону.

Відповідно до абзацу 8 пункту 3 розділу III Положення про Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, затвердженого наказом ДБР від 29 грудня 2020 року № 877, Директор ТУ ДБР призначає на посади та звільняє з посад працівників ТУ ДБР, крім тих, яких призначає Директор ДБР.

Таким чином, директор ТУ ДБР є найвищою посадою у відповідному ТУ Державного бюро розслідувань, яка законом уповноважена призначати на посади і звільняти з посад працівників ТУ ДБР, крім тих, яких призначає Директор ДБР, та є суб`єктом призначення в розумінні пункту 7 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну службу».

Отже, наказ про звільнення позивача у зв`язку зі скороченням посади державної служби видано повноваженою особою - директором ТУ ДБР, який є суб`єктом призначення відносно працівників відповідного територіального управління.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про правомірність наказу про звільнення позивача та відсутність підстав для задоволення позову.

Надаючи оцінку доводам позивача в апеляційній скарзі про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які полягали у тому, що в ході судового засідання, суд першої інстанції, незважаючи на те, що позивачем було повідомлено суд про те, що позивачем підготовлено додаткові письмові пояснення по суті справи, які вже також були направлені та отримані сторонами, а також те, що позивач бажає їх озвучити в ході судового розгляду справи та долучити у письмовому вигляді до матеріалів справи, суддя відмовився від їх долучення та повідомив про необхідність їх здачі до канцелярії суду, апеляційний суд зазначає таке.

Як встановлено судом в судовому засіданні апеляційної інстанції, позивач підтвердив, що під час розгляду справи судом першої інстанції в судовому засіданні, судом було надано позивачу можливість надати суду усні пояснення та зазначено про необхідність реєстрації в канцелярії суду цих пояснень в письмовому вигляді для долучення до матеріалів справи, а також позивачем підтверджено, що сторони на той час були ознайомлені з цими письмовими поясненнями позивача.

Також апеляційний суд зазначає, що письмові пояснення позивача, на які він посилається, були долучені до матеріалів справи та судом першої інстанції надано оцінку наведеним в них доводам.

При цьому суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 справа «Руїз Торіха проти Іспанії» суд наголошує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Під час розгляду справи суд першої інстанції дослідив та правильно вирішив усі основні питання віднесені на його розгляд, які мають значення для справи та доводи позивача і ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Передбачені ст.317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров

суддя О.В. Головко