Справа № 640/1229/20
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2022-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

25 липня 2022 року

м. Київ

справа №640/1229/20

адміністративне провадження №К/990/17031/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Данилевич Н.А.,

суддів: Мацедонської В.Е., Шевцової Н.В.,

перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2022 року у справі №640/1229/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

УСТАНОВИВ:

05 липня 2022 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог (ухвала від 08 вересня 2020 року), просив суд:

1) визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 17 грудня 2019 року № 1124-вк по Генеральній прокуратурі України, яким прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України підполковника юстиції ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас відповідно до підпункту «б» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я) та виключено із списків особового складу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, з 31 грудня 2019 року;

2) визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 11 червня 2020 року № 1482ц, яким внесено зміни до наказу Генерального прокурора від 17 грудня 2019 року № 1124-вк, а саме викладено пункт 1 у такий редакції:

«Підполковника юстиції ОСОБА_1 , якого наказом Міністра оборони України від 24 жовтня 2019 року № 592 звільнено з військової служби у запас відповідно до підпункту «б» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я), з 31 грудня 2019 року звільнити з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, виключити зі списків особового складу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, усіх видів забезпечення та направити його особову справу до Києво-Святошинського районного в місті Києві військового комісаріату»;

3) поновити ОСОБА_1 , на публічній службі на посаді прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України (код 00034051) або рівнозначній посаді в Офісі Генерального прокурора (код 00034051) з 31 грудня 2019 року на умовах безстрокового трудового договору.

4) стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 31 грудня 2019 року до моменту фактичного поновлення на публічній службі;

5) допустити до негайного виконання постанову суду в частині поновлення позивача на публічній службі в органах прокуратури та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Оскаржуючи вказані судові рішення, скаржник вказав на наявність підстав, викладених у пунктах 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України, а також посилається на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з пунктом 1 частини другої статті 353 КАС України.

Посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, позивач зазначає про те, що судом апеляційної інстанції не були враховані висновки Верховного Суду, викладені у справі №815/1554/17 в частині покладення на роботодавця обов`язку зазначення в наказі про звільнення конкретної, визначеної законом підстави для такого звільнення. Також позивач послався на висновок Верховного Суду, викладений у справі №804/406/16 щодо пріоритетності зазначених у Законі України «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII) норм щодо підстав звільнення прокурора з посади і висновку, що звільнення прокурора з посади здійснюється лише з підстав та в порядку передбачених цим законом.

Верховний Суд звертає увагу скаржника, що недостатньо лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Проте, в касаційній скарзі, посилаючись на вказані висновки Верховного Суд позивач не наводить обґрунтувань з приводу того, що правовідносини у цій справі та у справах №815/1554/17 та №804/406/16 є подібними.

Суд зазначає, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

Так, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Таким чином, для встановлення подібності справ і відносин слід враховувати сукупність таких критеріїв, як подібність фактичних обставин, суб`єктний склад, об`єкт і предмет правового регулювання, а також умови застосування правових норм.

В даному випадку не можна визнати подібними правовідносини у цій справі та у справах, вказані позивачем, оскільки у цій справі в порівнянні від вказаних позивачем справ відмінності є щодо:

- предмету спору у справі, що розглядається. Предметом спору є наказ Генерального прокурора (з урахуванням нової редакції цього наказу) від 17 грудня 2019 року № 1124-вк по Генеральній прокуратурі України, яким прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України підполковника юстиції Ющишена Г.Р. звільнено з військової служби у запас відповідно до підпункту «б» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я) та виключено із списків особового складу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, з 31 грудня 2019 року.

- суб`єктного складу, а саме у справі, що розглядається, суб`єктом є прокурор Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України.

- умов застосування правових норм щодо звільнення у справі, що розглядається, а саме звільнення військового прокурора з військової служби у запас відповідно до підпункту «б» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», що стало підставою видання оскаржуваного наказ.

З огляду на викладене, наведені у касаційні скарзі висновки Верховного Суду не є релевантними до застосування у спірних правовідносинах.

Отже, заявником касаційної скарги не викладені підстави касаційного оскарження, передбаченого пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Щодо посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме:

-стосовно звільнення з військової служби, як беззаперечної підстави для звільнення з посади прокурора та органів прокуратури всупереч статтям 15, 16, 51 Закону №1697-VII та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон 113-ІХ);

-щодо визначення статусу та правового становища прокурорів, які перебували на посадах у військових прокуратурах (після внесення змін у Закон №1697-VII у зв`язку з прийняттям Закону113-ІХ );

-щодо зазначення та розмежування в наказі про звільнення прокурорів підстав для звільнення з військової служби та звільнення з посади прокурора. Так, скаржник зазначає, що з військової служби звільняє Міністр оборони України з зазначенням підстав, передбачених у статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а з посади в органах прокуратури звільняють уповноважені посадові особи з зазначенням підстав, передбачених статтею 51 Закону №1697-VII.

Верховний Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише посилання на такий підпункт, необхідно зазначити щодо якого саме питання застосування норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду. Скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.

Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.

Обґрунтовуючи посилання на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку із пунктом 1 частини другої статті 353 КАС України, скаржник указує, що судами першої та апеляційної інстанцій не досліджено зібрані у справі докази та як наслідок, суди не надали жодної правової оцінки доказам, які вказують на протиправність оскаржуваного наказу.

Проте, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо не дослідження зібраних у справі доказів, у касаційній скарзі мають бути конкретно зазначені зібрані у справі докази, які судами не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цими судами норм процесуального права.

При цьому, Суд зазначає, що таку підставу для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий, як не дослідження зібраних у справі доказів, законодавцем було передбачено лише за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу.

Отже, з огляду на викладене, заявник касаційної скарги не обґрунтував підстави касаційного оскарження, передбаченими пунктами 1, 3 та 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Згідно з частинами першою-третьою статті 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 332 КАС України касаційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 329 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху особа має право звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Предметом касаційного оскарження в даній справі є рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року та постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2022 року.

Касаційну скаргу подано засобами поштового зв`язку 04 липня 2022 року, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження.

В касаційній скарзі позивач наголошує на тому, що постанову суду апеляційної інстанції від 19 січня 2022 року було ним отримано 06 червня 2022 року, про що він особисто розписався на заяві про видачу постанови суду, яка, як зазначає скаржник, зберігається у матеріалах справи, а тому, на думку скаржника, касаційна скарга подана у межах строку, визначеного статтею 329 КАС України.

Проте, скаржником не надано жодного належного доказу, який би підтверджував дату отримання / не отримання оскаржуваної постанови (зокрема докази того, що судове рішення не надсилалось скаржнику засобами поштового або електронного зв`язку). Звернення з касаційною скаргою до Верховного Суду більше ніж через п`ять місяців після ухвалення рішення суду апеляційної інстанції не може вважатися дотримання строків касаційного оскарження відповідно до вимог статті 329 КАС України.

Колегія суддів зауважує, що норми КАС України не містять виключень або підстав для звільнення учасників процесу від обов`язку надавати докази до суду та довести ті обставини, які є підставами для поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження.

За змістом процесуального закону поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Оцінивши доводи заяви про поновлення строку на касаційне оскарження, проаналізувавши матеріали касаційної скарги, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання поважними причин пропуску скаржником строку на касаційне оскарження та задоволення заяви про поновлення цього строку.

Згідно із частиною 2 статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

Частинами першою, другою статті 169 КАС України визначено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає залишенню без руху з установленням скаржнику строку для надання заяви із зазначенням інших підстав для поновлення строку на касаційне оскарження, а також скаржнику необхідно привести касаційну скаргу відповідно до вимог статті 328 КАС України.

Керуючись статтями 329, частиною другою, третьою статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2022 року у справі №640/1229/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу- залишити без руху.

Надати скаржнику строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, зазначених у мотивувальній частині ухвали.

Роз`яснити, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в установлений судом строк буде відмовлено у відкритті касаційного провадження.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Н.А. Данилевич

Судді В.Е. Мацедонська

Н.В. Шевцова