Справа № 420/5835/22
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2022-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/5835/22

Категорія: 105000000 Головуючий в 1 інстанції: Цховребова М.Г.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А. І.

Ступакової І. Г.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 09 травня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича, 3-тя особа: суб`єкт оціночної діяльності фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , Державне підприємство "СЕТАМ" про визнання протиправними дій, -

В С Т А Н О В И Л А :

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича, треті особи: суб`єкт оціночної діяльності фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , Державне підприємство СЕТАМ, в якому позивач просить визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича щодо примусового стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 в розмірі 842880,06 грн. та судових витрат 19500,00 грн., в рамках зведеного виконавчого провадження № 67503406.

Ухвалою суду від 19.04.2022 року зазначений адміністративний позов залишено без руху, позивачу встановлено 10-денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом подання до суду:

- письмового узгодження змісту позовних вимог з наведеними положеннями КАС України щодо предмету спору та повноважень суду при прийнятті рішення, з дотриманням відповідних вимог ст.ст. 160, 161 КАС України;

- документу про сплату судового збору у розмірі 7631,40 грн. (8623,80грн.-992,40 грн.) у встановленому порядку;

- усіх наявних у позивача доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

27.04.2022 року від представника позивача до суду на виконання ухвали суду надійшла заява про усунення недоліків з додатками.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду позовну заяву ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича, треті особи: суб`єкт оціночної діяльності фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , Державне підприємство СЕТАМ, про визнання протиправними дій повернуто позивачеві.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу від 09.05.2022р. та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що в заяві про усунення недоліків від 27.04.2022 року позивач надав пояснення суду першої інстанції щодо кожної підстави залишення позовної заяви без руху, а також додав на підтвердження позовних вимог усі наявні у нього докази. Зокрема, щодо висновків суду першої інстанції про невизначеність предмету спору, апелянт зазначає, що як в позовній заяві, так і в заяві про усунення недоліків, позивачем детально викладені підстави та предмету позову, в чому саме вбачається його порушення прав та законних інтересів.

Крім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції помилково визначено судовий збір у розмірі 8623,80 грн., виходячи з суми грошових коштів та судового збору, що підлягають до стягнення в межах зведеного виконавчого провадження №67503406 (862380,06грн.х1%), оскільки визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень є вимогою немайнового характеру та не підлягає вартісній оцінці.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Повертаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем на виконання ухвали суду від 19.04.2022 року у заяві про усунення недоліків фактично зазначено (конкретизовано) підстави для подання позовної заяви.

Проте, позивачем повторно не зазначено (не конкретизовано), коли саме (дата) та яким саме чином (у який спосіб, наприклад, постанова, лист тощо) відповідачем вчинені саме оскаржувані дії щодо примусового стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 в розмірі 842880,06 грн. та судових витрат 19500,00 грн., в рамках зведеного виконавчого провадження № 67503406.

При цьому, відсутність такого зазначення (конкретизації) позовних вимог свідчить, що предмет спору не визначений, що перешкоджає вирішенню питання підвідомчості спору конкретному суду та правильному вирішенню питання щодо судового збору, з`ясуванню, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними) тощо, а отже і з`ясуванню перешкод для відкриття провадження у справі.

Крім того, позивачем на виконання ухвали суду від 19.04.2022 року у зазначеній частині повторно не надано доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги щодо примусового стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 в розмірі 842880,06 грн. та судових витрат 19500,00 грн. саме в рамках зведеного виконавчого провадження № 67503406, а також не сплачено судовий збір у повному розмірі.

Враховуючи, що станом на 09.05.2022 року позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, суд першої інстанції дійшов до висновку про повернення позовної заяви позивачу.

Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч.1,6 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відмова від права на звернення до суду є недійсною.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.159 КАС України при розгляді справи судом за правилами загального позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Відповідно до ч.ч.1,2, ст.160 КАС України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Позовна заява подається в письмовій формі позивачем або особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ч.5 ст.160 КАС України в позовній заяві зазначаються, з-поміж іншого, зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів;виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності), зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Колегія суддів зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

До того ж, суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для ухвалення рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Тому норми, на які посилається позивач у справі, не є визначальними, натомість вагоме значення мають саме підстави, якими обґрунтовуються відповідні позовні вимоги, дослідивши які суд самостійно визначає, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Таким чином, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

При цьому, незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для визнання позовної заяви неподаною і повернення позивачу.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 04.12.2019р. по справі №917/1739/17, від 08.04.2020 року по справі 761/41071/19, від 13.07.2022 р. по справі 910/18526/21, які в силу положень ч.5ст.242 КАС України мають бути враховані при розгляді цієї справи.

Також відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).

Як вбачається з матеріалів справи, в позовній заяві позивач визначає як відповідача - приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитро Миколайович, як третіх осіб: суб`єкта оціночної діяльності фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 , Державне підприємство СЕТАМ.

При цьому, позивачем чітко зазначено та обґрунтовано фактичні обставини, зокрема дії відповідача, в яких позивач вбачає порушення його прав та законних інтересів: приватним виконавцем не перевірено достовірність відомостей про фактичне проживання чи перебування боржника, внаслідок чого позивач не отримав від відповідача значну частину документів виконавчого провадження; відповідачем, попри наявність транспортних засобів у боржника, звернуто стягнення на об`єкти нерухомого майна останнього, чим порушено вимоги ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» щодо черговості звернення стягнення на майно; приватним виконавцем порушено порядок опису та арешту майна позивача, а також порядок передачі та реалізації нерухомого майна; не дивлячись на порушення вимог законодавства суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_2 під час визначення вартості майна позивача, відповідач жодних зауважень, письмових пояснень або вимог про усунення недоліків не направив, - а також вказані положення нормативно-правових актів, які, на думку позивача, були порушені відповідачем шляхом вчинення вказаних дій.

До того ж, в прохальній частині позовної заяви з урахуванням викладених фактичних та правових підстав спору позивачем сформовано вимогу до відповідача «визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича щодо примусового стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 в розмірі 842880,06 грн. та судових витрат 19500,00 грн., в рамках зведеного виконавчого провадження № 67503406», котра опосередкована відповідним способом судового захисту.

Вказане свідчить про визначеність в позовній заяві предмету позову, фактичних та правових підстав його подання, а також способу захисту порушеного права та законного інтересу.

При цьому, до матеріалів позовної заяви позивачем надано копію постанови ВП № 57502524 від 12.11.2021 року про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження, з якої вбачається об`єднання виконавчих проваджень № 67502524 та № 67503052 у зведене виконавче провадження № 67503406.

За даних обставин, висновки суду щодо не зазначення позивачем, в який саме спосіб відповідачем вчинені оскаржувані дії, що свідчить про невизначеність позову, є помилковими.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Таким чином, обов`язковою умовою правового захисту у суді є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи в сфері публічних правовідносин, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України і конкретизоване у спеціальних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитися щодо наявності у особи, яка звернулася за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою судового захисту є наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів безпосередньо позивача з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Щодо посилання суду першої інстанції як на підставу для повернення позовної заяви на повторене ненадання позивачем після виконання ухвали суду від 19.04.2022 року доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги щодо примусового стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 саме в рамках зведеного виконавчого провадження № 67503406 та питання підвідомчості спору конкретному суду колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.4 ст.161 КАС України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Згідно ч.1 ст.211 КАС України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Як зазначено в заяві про усунення недоліків, позивач до позовної заяви додав всі наявні в нього докази на підтвердження позовних вимог. Крім того, на виконання ухвали суду від 19.04.2022 року позивач додатково надав суду першої інстанції копії повідомлень про вручення поштових відправлень документів виконавчого провадження. У свою чергу, всі інші документи виконавчого провадження, як вказує апелянт, знаходяться безпосередньо у приватного виконавця.

Аналізуючи подібні правовідносини, Верховний Суд у постанові від 08.06.2022 року у справі № 913/618/21 зазначив, що дослідження доказів відбувається на стадії розгляду справи по суті в судовому засіданні, а не на стадії відкриття провадження у справі.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що юрисдикційність розгляду скарг на рішення, дії та бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи ДВС залежить від спеціалізації суду, який ухвалив рішення, що підлягає примусовому виконанню органами ДВС.

Учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи ДВС порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законодавством не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб (стаття 181 КАС).

Отже, якщо після відкриття провадження у справі та на підставі наявних чи витребуваних судом доказів, суд встановить, що справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, він відповідно до ст. 238 КАС України має право закрити провадження у справі.

Відтак, ненадання позивачем доказів на підтвердження примусового стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 саме в рамках зведеного виконавчого провадження № 67503406 не є підставою для залишення позовної заяви без руху, а тим більше її повернення позивачу.

За даних обставин, враховуючи, зокрема, те, що суд уповноважений встановлювати обґрунтованість підстав та предмету позову, належність способу судового захисту, достатність, належність, допустимість та достовірність наданих сторонами доказів під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження, висновки суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог та невідповідності наданих позивачем доказів критерію достатності, як на підстави для залишення апеляційної скарги без руху та її наступного повернення позивачу, є передчасними.

Крім того, колегія суддів погоджується із доводами апелянта щодо помилкового визначення судом першої інстанції судового збору у розмірі 8623,80 грн., виходячи з суми грошових коштів та судового збору, що підлягають до стягнення в межах зведеного виконавчого провадження №67503406 (862380,06грн.х1%), оскільки об`єктом заявленої позовної вимоги є дія зобов`язаної сторони, що не піддається грошовій (вартісній) оцінці, а вирішення спору не вплине на склад майна сторін спору та не змінить власника майна.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до переконання про безпідставність та передчасність висновку суду першої інстанції щодо наявності підстав для повернення позову позивачу на підставі п. 1 частини 4 статті 169 КАС України, а тому, зазначена ухвала суду відповідно до ст. 320 КАС України, підлягає скасуванню, а справа підлягає направленню до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 09 травня 2022 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 26 липня 2022 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова