Справа № 755/5176/22
Суддя: Яровенко Н. О.
Дата ухвалення: 2022-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 755/5176/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" липня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Яровенко Н.О.,

при секретарі Локотковій І.С.,

за участю сторін

позивача ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), представника позивача Лисенка М.П.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні адміністративний позов ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, -

в с т а н о в и в:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що 14 червня 2022 року було винесено рішення стосовно позивача про примусове повернення до країни походження або третьої країни, у зв`язку із порушенням законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Позивач вважає таке рішення протиправним та не законним, оскільки позивач після укладення шлюбу 04 вересня 2020 року з громадянкою України ОСОБА_4 неодноразово звертався до органів ДМС для оформлення документів, однак йому було відмовлено у прийомі у зв`язку із запровадженим карантином. Позивач 17 березня 2022 року уклав контракт добровольця територіальної оборони з метою захисту територіальної цілісності України та проходить службу в добровольчому формуванні №14 територіальної громади м. Києва «Архангели Михайла», натомість, ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області приймаючи 14 червня 2022 року рішення про примусове повернення позивача до країни походження не врахував даної обставини, а також те, що 13 червня 2022 року позивач звернувся до відповідача про отримання посвідки на тимчасове проживання та надав клопотання Т.в.о. командира добровольчого формування №14. Окрім того, під час винесення оскаржуваного рішення відповідачем не було роз`яснено право на оскарження такого рішення, не встановлено чи потрібен позивачу перекладач, не було надано примірнику рішення, що також свідчить про незаконність прийняття рішення від 14 червня 2022 року. У зв`язку з цим, позивач змушений був звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав.

21 липня 2022 року представником відповідача був поданий відзив на позовну заяву в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та з приводу обставин викладених в позові пояснив наступне. Так, позивач поставив особистий підпис в розписці про ознайомлення зі змістом рішення, порядком його оскарження та наслідками невиконання. Копію рішення позивач отримав того ж дня. Дана обставина свідчить про розуміння змісту оскаржуваного рішення. Під час винесення рішення від 14 червня 2022 року відповідачем було встановлено, що позивач не звертався до територіальних підрозділів ДМС з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту. Також відповідач в своєму відзиві зазначив, що на території країни громадянської належності Позивача, як на момнет прибуття в Україну так і на момент звернення до суду відсутні збройні конфлікти та в доповідях міжнародних неурядових організацій відсутня інформація щодо порушення основоположних прав і свобод або системне порушення прав людини в країні громадянської належності Позивача. Крім того, рішення про примусове повернення іноземця з України, першочергово має виконуватись у добровільному порядку, і враховуючи зміст оскаржуваного рішення, Позивач може повернутись не лише до країни походження, а також і до третьої країни. Тому представник відповідача вважає, що рішення було прийнято на законних підставах та не порушує прав позивача.

25 липня 2022 року представником позивача була подана відповідь на відзив в якому просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та зазначив наступне. Позивач не мав наміру перебувати на території України незаконно, тому і звернувся до органів ДМС 13 червня 2022 року з метою погодження строків перебування на території України та надав усі підтверджуючі документи. Однак, 14 червня 2022 року була винесена постанова на якій позивач оставив власні підписи на незрозумілих документах. Відповідачем не надано доказів того, що посадові особи з`ясували у позивача намір оскаржити згадане рішення та не надано доказу про повідомлення центру надання правової допомоги. Крім того, під час винесення оскаржуваного рішення відповідачами не з`ясовано всіх обставин, а саме не прийнято до уваги факт проходження позивачем служби у добровольчому формуванні на захист України та як наслідок неможливості повернення на територію Азербайджану.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Повідомлений належним чином про дату слухання справи.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 29 червня 2022 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 липня 2022 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено. Витребувано з Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) від 14 червня 2022 року № 457, а саме примірник оскаржуваного рішення, який мав бути вручений позивачу та примірник оскаржуваного рішення, який залишився у відповідача в матеріалах справи.

15 липня 2022 року на адресу суду від представника відповідача на виконання ухвали від 06 липня 2022 року надійшли належним чином засвідчені копії матеріалів справи стосовно ОСОБА_1 .

Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, 14 червня 2022 року за порушення правил перебування іноземних громадян на території України, працівниками ЦМУ ДМС відносно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 203 КУпАП та на підставі якого винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу. Встановлені обставини, а саме: проживання без документів на право проживання в Україні свідчать про те, що ним порушенні вимоги ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

14 червня 2022 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області винесено рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким вирішено примусово повернути позивача до країни походження або третьої країни, зобов`язано покинути територію України у термін до 24 червня 2022 року.

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що позивач ОСОБА_1 останній раз прибув в Україну 07.09.2020 через ПП «Славутич». Перебуває у шлюбі з громадянкою України з 04.09.2020 (св.-во про шлюб серії НОМЕР_1 ). Починаючи з вересня 2020 року займався неофіційною торгівлею овочів у м. Херсон, потім у м. Києві. Після закінчення дозволених строків перебування територію України не залишав. З питань оформлення посвідки на тимчасове проживання, продовження строків перебування, отримання дозволу на імміграцію в Україну, набуття статусу біженця або особа яка потребує додаткового захисту в Україні до компетентних органів-не звертався.

Позивач звертаючись до суду із позовом зазначає, що працівниками ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області не було перевірено всіх обставин та винесено оскаржуване рішення, а саме не враховано те, що позивач перебува у шлюбі та з 17 березня 2022 року проходить службу в добровольчому формуванні. Також наполягає на тому, що з вересня 2020 року він звертався до органів ДМС з приводу оформлення посвідки на проживання, але йому було відмовлено у зв`язку із запровадженням карантину.

Відповідно до вимог законодавства України, іноземці та особи без громадянства перебувають на території України виключно на підставах, визначених законом. Таке саме законодавство діє у більшості країн світу, у тому числі у всіх країнах ЄС.

Іноземці, які перебувають в Україні, на рівних правах з громадянами України зобов`язані поважати та дотримуватися українського законодавства.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VI від 22.09.2011.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України. (ч. 3 ст. 9 Закону)

Стаття 23 Закону передбачає, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Так, згідно з ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні чинним законодавством передбачається адміністративна відповідальність.

Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

В судовому засіданні встановлено те, що довідку про звернення за захистом в Україні або посвідки на тимчасове проживання позивач ОСОБА_1 на момент винесення оскаржуваного рішення не мав.

Крім того, посилання позивача на той факт, що він з вересня 2020 року звертався до органів ДМС з метою оформлення документів на проживання в Україні, а йому було відмовлено органами ДМС в зв`язку з запровадженням карантину, не підтвержується будь-якими доказами.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду-виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду-виїзду.

Рішення про заборону в`їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Аналогічні норми містяться в Інструкції № 353/271/150, відповідно до п. 1.6. Підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є:

дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку;

якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Відповідно до п. 1.7 Інструкції № 353/271/150, примусове повернення передбачає виїзд іноземця з України за рішенням територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС, органів охорони державного кордону (стосовно іноземців, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), органів СБУ з подальшим повідомленням протягом 24 годин про підстави прийняття такого рішення прокурора з оформленням відповідних документів, доведенням до іноземця зобов`язання про його добровільний виїзд з України у визначений у рішенні строк та здійсненням подальшого контролю за виконанням іноземцем цього зобов`язання.

Відповідно до положень п. 9, п. 4 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 360 від 20.08.2014 року ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ст. 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Так, з роздруківки ЦП ДСК «Аркан» встановлено, що останній раз позивач прибув на територію України 07 вересня 2020 року та перетнув кордон України на в`їзд через пункт пропуску «Славутич».

Після того, як закінчився строк перебування іноземця на території України, позивач до органів ДМС не звертався.

В своєму позові позивач посилається на те, що він 17 березня 2022 року уклав контракт добровольця територіальної оборони та проходить службу в добровольчому формуванні №14 територіальної громади м. Києва «Архангели Михайла», який підконтрольний силам територіальної оборони ЗСУ та як наслідок позбавлений можливості повернутися на територію країни походження Азербайджан у зв`язку із тим, що позивач буде заарештований та постане перед судом. На підтвердження цього надав скріншот публікації депутата Азербаджану Милли Меджлиса Фазиль Мустафа.

Натомість, в оскаржуваному рішенні від 14 червня 2022 року зазначено, що позивач примусово повернутий на територію країни походження або третьої країни. Таким чином, позивач не зобов`язаний повертатися саме до Азербайджану, а може виїхати в будь-яку іншу країну.

Окрім того, факт перебування позивача у шлюбі не надає йому право на проживання на території України без законних на те підстав.

Окремо слід зазначити, щодо посилання позивча на факт укладання контракту добровольця територіальної оборони.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про основи національного спротиву" доброволець Сил територіальної оборони Збройних Сил України - громадянин України або іноземець чи особа без громадянства, який перебуває в Україні на законних підставах впродовж останніх п`яти років та на добровільній основі зарахований до проходження служби у складі добровольчого формування Сил територіальної оборони Збройних Сил України.

Судом встановлено, що позивач перебуває на території України без законних підстав впродовж останніх п`яти років, а тому контракт з ним був уклаений не на законних підставах.

Таким чином, позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ним не були порушені норми міграційного законодавства у зв`язку з чим відповідач правомірно виніс оскаржуване рішення.

Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна заява є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 №3773-VI, Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджених наказом МВС України, Адміністрації ДПС України, СБ України від 23.04.2012р. № 353/271/150ст.ст. 2, 5, 7-9, 72-79, 90, 241, 242, 243, 246, 250, 255, 288, 289, 371 КАС України, суд, -

у х в а л и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 26 липня 2022 року.

Суддя Н.О. Яровенко