Справа № 120/17899/21-а
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2022-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/17899/21-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Дмитришена Руслана Миколаївна

Суддя-доповідач - Сторчак В. Ю.

25 липня 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Граб Л.С. Полотнянка Ю.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 березня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимог про сплату боргу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, визнання протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 30 березня 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Вінницькій області про сплату боргу (недоїмки) від 09.11.2020 №Ф-144610-54 на суму 35 588,74 грн. Зобов`язано Головне управління ДПС у Вінницькій області вчинити дії щодо виключення з інтегрованої картки ОСОБА_1 нарахування з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 37 788,74 грн. В іншій частині вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

Позивач подав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що судом першої інстанції правильно встановлено та досліджено усі обставини справи, в результаті чого прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У відповідності до вимог ст. 311 КАС України, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, згідно з Реєстру самозайнятих осіб ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) перебувала на податковому обліку в Могилів-Подільській ДПІ ГУ ДПС у Вінницькій області, як платник податків за основним місцем обліку з 16.07.2001.

Відповідно до інформації, що міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, у ньому відсутні відомості щодо реєстрації ОСОБА_1 , як фізичної особи - підприємця.

Згідно даних інформаційної системи податкового органу в інтегрованій картці ФОП ОСОБА_1 нараховано єдиний внесок на загальнообов`язкове державне страхування:

- за 2017 рік в сумі 8448,00 грн (по строку сплати 09.02.2018);

За 2018 рік:

- за I квартал 2018 року - 2457,18 грн (по строку сплати 19.04.2018);

- за II квартал 2018 року - 2457,18 грн (по строку сплати 19.07.2018);

- за III квартал 2018 року - 2457,18 грн (по строку сплати 19.10.2018);

- за IV квартал 2018 року - 2457,18 грн (по строку сплати 21.01.2019).

За 2019 рік:

- за I квартал 2019 року - 2457,18 грн (по строку сплати 19.04.2019);

- за II квартал 2019 року - 2457,18 грн (по строку сплати 19.07.2019);

- за III квартал 2019 року - 2457,18 грн (по строку сплати 21.10.2019);

- за IV квартал 2019 року - 2457,18 грн (по строку сплати 21.01.2020).

За 2020 рік:

- за I квартал 2020 року - 2078,12 грн (по строку сплати 21.04.2020);

- за II квартал 2020 року - 1039,06 грн (по строку сплати 20.07.2020);

- за III квартал 2020 року - 3178,12 грн (по строку сплати 19.10.2020);

- за IV квартал 2020 року - 2200,00 грн (по строку сплати 19.01.2021).

У зв`язку із несплатою зазначених нарахувань, 09.11.2020 Головним управлінням ДПС у Вінницькій області сформовану вимогу №Ф-144610-54 з єдиного внеску в розмірі 35 588,74 гривень.

В листопаді 2021 року представник позивача звернулась до Головного управління ДПС у Вінницькій області із адвокатським запитом, у якому просила надати інформацію про наявність заборгованості у позивача.

Листом від 15.11.2021 Головним управлінням ДПС у Вінницькій області повідомлено представника позивача про наявність заборгованості із ЄСВ, оскільки ОСОБА_1 перебувала на податковому обліку, як фізична особа підприємець з 16.07.2001 по 05.10.2021.

Позивач не погоджуючись з сформованою вимогою про сплату боргу та діями відповідача, які полягали в нарахуванні заборгованості по ЄСВ, оскільки вона з 2003 року не здійснювала підприємницьку діяльність та працювала найманим працівником, а тому звернулась до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не доведено наявність законних підстав для формування вимоги про сплату боргу, у зв`язку із чим позовні вимоги про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-144610-54 від 09.11.2020 на суму 354 588,74 грн. підлягають задоволенню.

Оцінюючи позовні вимоги позивача у частині визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування боргу із ЄСВ та зобов`язання здійснити коригування даних в інформаційній системі органів ДПС шляхом виключення з інтегрованої картки платника запису про нарахування боргу по ЄСВ в сумі 37 788,74 грн., суд зазначив про наявність підстав для зобов`язання відповідача вчинити дії щодо виключення з інтегрованої картки позивача нарахувань з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 37 788,74 грн.

Водночас, стосовно вимоги позивача про визнання протиправними дій відповідача в частині нарахування заборгованості із ЄСВ в сумі 37 788,74 грн. з підстав того, що позивач не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд першої інстанції зауважив, що результатом оскаржуваних позивачем дій стало прийняття відповідачем рішення у формі вимоги. При оскарженні такого рішення, суд перевіряє правомірність дій щодо його винесення (прийняття) і у випадку встановлення протиправності в таких діях, скасовує відповідне рішення. Вказане свідчить про те, що визнання протиправним та скасування рішення охоплює в собі й визнання неправомірними дій при його прийнятті, а тому питання неправомірності дій, у даному випадку, окремого окреслення судовим рішенням не потребує.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та враховує наступне.

Відповідно до статті 3 Закону України від 15 травня 2003 року №755-VI Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (далі - Закон № 755-VI) (тут і надалі - в редакції станом на 01 липня 2004 року) дія цього Закону поширюється на державну реєстрацію всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності та підпорядкування, а також фізичних осіб-підприємців.

Статтею 4 Закону № 755-VI визначено, що державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - це засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, здійснюється шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - автоматизованої системи збирання, накопичення, захисту, обліку та надання інформації про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Відповідно до статті 5 Закону № 755-VI державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців проводиться державним реєстратором виключно у виконавчому комітеті міської ради міста обласного значення або у районній, районній у містах Києві та Севастополі державній адміністрації за місцезнаходженням юридичної особи або за місцем проживання фізичної особи-підприємця.

Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення органів державної влади, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців з Єдиного державного реєстру (стаття 16 Закону № 755-VI).

Згідно з частиною 1 статті 17 Закону № 755-VI відомості про юридичну особу або фізичну особу-підприємця включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток.

Частина 1 статті 42 Закону № 755-VI передбачає, що для проведення державної реєстрації фізична особа, яка має намір стати підприємцем, повинна подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцем проживання такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця; копію довідки про включення заявника до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків та інших обов`язкових платежів; документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця.

Відповідно до статті 43 Закону № 755-VI за відсутності підстав для відмови у проведенні державної реєстрації фізичної особи-підприємця державний реєстратор повинен внести до Єдиного державного реєстру запис про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця на підставі відомостей реєстраційної картки на проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця. Дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця є датою державної реєстрації фізичної особи-підприємця.

Пунктом 2 розділу VIII Прикінцевих положень Закону № 755-VI було визначено, що державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка.

Отже, поняття "фізична особа-підприємець" було введене у законодавство України з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. Водночас, частиною 2 статті 50 цього Кодексу передбачалося, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Таким законом власне і став Закон України від 15 травня 2003 року № 755-VI "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців".

З наведеного можна дійти висновку, що обов`язковою умовою для здійснення підприємницької діяльності фізичними особами, зареєстрованими до 01 січня 2004 року як суб`єкти підприємницької діяльності, було проходження процедури державної реєстрації як фізичної особи-підприємця в Єдиному державному реєстрі. При цьому датою державної реєстрації фізичної особи-підприємця вважалася дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця.

При цьому, Законом № 755-VI не було встановлено обов`язку суб`єктів підприємницької діяльності-фізичних осіб щодо проходження обов`язкової державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі та правових наслідків непроходження такої реєстрації.

Відтак, на думку суду, після набрання 01 липня 2004 року чинності Законом № 755-VI позивач автоматично не набула статусу фізичної особи-підприємця в розумінні положень цього Закону, оскільки не вчинила передбачених ним дій для проведення державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі.

1 липня 2010 року прийнято Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" № 2390-VI (надалі - Закон №2390-VI), який набув чинності 3 березня 2011 року.

Відповідно до підпунктів 2, 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення цього Закону процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.

Пункт 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2390-VI у зв`язку із набранням чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення процедур припинення юридичних осіб та підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців за їх рішенням" від 19 травня 2011 року № 3384-VI (надалі - Закон № 3384-VI) викладено в наступній редакції: "Усі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру. Державний реєстратор при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки зобов`язаний, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, провести включення відомостей про діючі юридичні особи та фізичних осіб - підприємців і видати їм виписку з Єдиного державного реєстру".

Відповідно до пунктів 7, 8 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2390-VI спеціально уповноважений орган з питань державної реєстрації протягом місяця з дати завершення процесу включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, передає відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, включених до Єдиного державного реєстру, органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування, які в межах своїх повноважень ведуть облік юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та/або проводять реєстрацію юридичних осіб будь-яких організаційно-правових форм та фізичних осіб-підприємців. Після закінчення передбаченого для включення відомостей до Єдиного державного реєстру строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до Єдиного державного реєстру.

Пунктом 4 та абзацом 2 пункту 8 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону №2390-VI передбачено, що свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними; за результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, включаються до Єдиного державного реєстру з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними.

Аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку про те, що починаючи з 01 липня 2004 року державна реєстрація фізичної особи-підприємця здійснюється в порядку та на підставах, визначених Законом № 755-VI.

Таким чином, оскільки позивач, будучи зареєстрованою як суб`єкт підприємницької діяльності, після набрання чинності цим Законом не пройшла передбачену ним процедуру державної реєстрації, колегія суддів вважає відсутніми підстави вважати, що вона набула статусу фізичної особи-підприємця.

Водночас, положення Закону № 755-VI не містять приписів про автоматичне набуття статусу фізичної-особи підприємця громадянами, які були зареєстровані до 01 липня 2004 року як суб`єкти підприємницької діяльності, але не пройшли процедури перереєстрації за новим законом.

Більше того, пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2390-VI було встановлено, що свідоцтва про державну реєстрацію фізичних осіб-підприємців старого зразка, видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними через один рік після набрання цим Законом чинності, тобто починаючи з 03 березня 2011 року.

Відтак, видане позивачу до 2004 року свідоцтво про державну реєстрацію суб`єктом підприємницької діяльності в силу вимог згаданого Закону стало недійсним. Отже, наведене свідчить про те, що з цього часу позивач втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якого набула до набрання чинності Законом № 755-VI, тобто до 01 липня 2004 року та, відповідно спростовує позицію відповідача про те, що у спірний період (протягом 2017-2020 років) позивач вважалася фізичною особою-підприємцем та у зв`язку з цим була зобов`язана сплачувати єдиний внесок.

Водночас, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом №2464-VI не врегульовано. Разом із тим, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З цього слідує висновок, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи - підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Проте, якщо особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Висновки суду за результатами розгляду даної справи узгоджуються із правовою позицією, що викладена у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №440/2149/19.

Отже, враховуючи, що позивач з 30.01.2017 року прийнята на посаду комірника ТОВ "Медінплант", і відповідно до відомостей Пенсійного фонду України про застраховану особу ОСОБА_1 за формою ОК-5 за період з 2017-2021 роки сплачувались страхові внески ТОВ "Медінплант", суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем не доведено наявність законних підстав для формування вимоги про сплату боргу. У зв`язку із чим позовні вимоги про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-144610-54 від 09.11.2020 на суму 354 588,74 грн, підлягають задоволенню.

Що стосується вимоги позивача в частині визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування боргу із ЄСВ та зобов`язання здійснити коригування даних в інформаційній системі органів ДПС шляхом виключення з інтегрованої картки платника запису про нарахування боргу по ЄСВ в сумі 37 788,74 грн., колегія суддів враховує висновки Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду, висловлені у постанові від 06.03.2019 у справі №1640/2594/18 (провадження №К/9901/67463/18), а саме, що повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У разі невиконання обов`язку державним органом або органом місцевого самоврядування за наявності визначених законом умов у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача, у тому числі шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, зокрема, прийняти рішення. Така позиція цілком узгоджується з положеннями статей 5, 245 частини 2 пункту 4 КАС України.

Відповідно до постанови Верховного Суду у справі №826/9288/18 від 25.03.2020р. суд зробив висновок, що аналіз положень Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016 № 422 свідчить про те, що відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом. Відповідно, у разі скасування вимоги про сплату податкового боргу, контролюючий орган повинен вчинити дії щодо відображення/коригування у особовій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом.

Подібна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19 лютого 2019 року (справа №825/999/17) та від 26 лютого 2019 року (справа №805/4374/15-а).

Таким чином, оскільки рішення суду є, в розумінні Порядку №5 від 12 січня 2021 року, тим первинним документом, на підставі якого в ІКП здійснюється погашення (зменшення) суми заборгованості зі сплати єдиного внеску, колегія суддів вважає обгрунтованими підстави для зобов`язання відповідача вчинити дії щодо виключення з інтегрованої картки позивача нарахувань з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 37 788,74 грн.

Отже, враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку і, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 березня 2022 року, відповідає.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що Вінницький окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 березня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Граб Л.С. Полотнянко Ю.П.