Справа № 200/8087/21
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2022-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2022 року справа №200/8087/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Блохіна А.А., Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради Донецької області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 р. у справі № 200/8087/21 (головуючий І інстанції Черникова А.О., повне судове рішення складено 28 вересня 2021 року у м.Слов`янськ Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з про визнання протиправним та скасування рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, які мешкають на території Бахмутської міської об`єднаної територіальної громади від 10.12.2019 р. про відмову в призначенні допомоги на дітей одинокої матері та зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради Донецької області поновити виплату позивачеві допомоги одинокій матері на дітей - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з урахуванням заборгованості, яка виникла з 22.10. 2019 р..

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 р. позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, що мешкають на території Бахмутської міської об`єднаної територіальної громади від 10 грудня 2019 року № 11 про відмову в призначенні допомоги на дітей одиноким матерям. Зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради поновити позивачу виплату допомоги одинокій матері на дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з урахуванням заборгованості, яка виникла з 22 жовтня 2019 року.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та прийняти нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що спірне рішення було прийнято у відповідності до приписів постанови КМУ від 08.06.2016 р. № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», у зв`язку з непідтвердженим фактом проживання родини за місцем фактичного проживання. Окрім того, відповідач зазначає, що позивач у позовній заяві підтверджує той факт, що вона понад 60 днів перебувала на тимчасово окупованій території. У зв`язку з чим, вважає, що відповідач діяв в межах повноважень, передбачених законодавством, а тому судом першої інстанції безпідставно задоволено позов.

Враховуючи дистанційний режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивачка є громадянкою України, згідно довідки про внесення відомостей до єдиного державного демографічного реєстру № від 19.09.2019 р. проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13-16).

Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 03 травня 2019 року № 1419- фактичне місцем проживання/перебування позивачки за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 17).

Як свідчать відомості зі свідоцтва про народження дитини серія НОМЕР_1 , виданий Виконавчим комітетом Пантелеймонівської селищної ради м. Горлівки Донецької області від 23 січня 2014 року, позивачка є матір`ю народженої ОСОБА_2 (а.с. 18).

У Витязі про реєстрацію народження ОСОБА_2 , зазначені відомості про батька, відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного Кодексу України (а.с. 22-23).

Згідно відомостей зі свідоцтва про народження дитини, серія НОМЕР_2 , виданим Бахмутським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 09 жовтня 2019 року, позивачка є матір`ю народженого ОСОБА_3 (а.с. 20).

У Витязі про реєстрацію народження ОСОБА_3 , зазначенні відомості про батька, відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного Кодексу України (а.с. 24).

Згідно довідки від 03 травня 2019 року № 1419- ОСОБА_2 , фактичне місце проживання/перебування, разом з ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 19).

Згідно довідки від 21 жовтня 2019 року № 1419- ОСОБА_3 , фактичне місце проживання/перебування, разом з ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 21).

30 вересня 2019 року та 21 жовтня 2019 року позивачка зверталась до відповідача із заявою про призначення їй державної допомоги на дітей, як одинока матір (а.с. 25-26).

Листом відповідача від 07 червня 2021 року за вихідним № 13/3911 позивачу повідомлено про відмову у призначенні допомоги на дітей одиноким матерям, на підставі рішення від 10.12.2019 р. у зв`язку з не підтвердженням факту проживання родини за зазначеною у заяві адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 31-32).

Рішенням відповідача від 10 грудня 2019 року за № 11 позивачу відмовлено в призначенні допомоги на дітей одиноким матерям по заявах від 30.09.2019 р. та 21.10.2019 р. на підставі виписок з протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, які мешкають та території м. Бахмут від 03.12.2019 р. №46 (не підтверджене фактичне місце проживання) (а.с. 69).

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Статтею 1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» №2811-XII (далі Закон №2811-XII) встановлено, шо громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України, призначення і виплата якої здійснюється

управліннями праці та соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах рад.

Згідно статті 3 Закону № 2811-XII одним з видів державної допомоги сім`ям з дітьми є допомога на дітей одинокім матерям.

Відповідно до статті 18-1 Закону № 2811-XII право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами іноземної держави, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (рішенні про усиновлення дитини), відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини.

Умови призначення і виплати державної допомоги та перелік документів, необхідних для її призначення, визначено цим Законом та Порядком призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 (далі - Порядок № 1751).

Відповідно до статті 18-2 Закону № 2811-XII допомога на дітей одиноким матерям призначається за наявності витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дитини, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану, або довідки про народження, виданої виконавчим органом сільської, селищної, міської (крім міст обласного значення) ради, із зазначенням підстави внесення відомостей про батька дитини до актового запису про народження дитини відповідно до абзацу першого частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, або документа про народження, виданого компетентним органом іноземної держави, в якому відсутні відомості про батька, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку.

Згідно статті 18-4 Закону № 2811-XII виплата допомоги на дітей одиноким матерям припиняється або призупиняється виплата допомоги на дітей одиноким матерям (батькам) припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; позбавлення отримувача допомоги волі за вироком суду; скасування рішення про усиновлення дитини або визнання його недійсним; реєстрації дитиною шлюбу до досягнення нею 18-річного віку; надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності у випадках, передбачених законом; смерті дитини; смерті отримувача допомоги.

Виплата допомоги на дітей одиноким матерям (батькам) призупиняється у разі: тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового працевлаштування дитини.

У разі припинення дії обставин, передбачених частиною другою цієї статті, виплата допомоги поновлюється за письмовою заявою отримувача допомоги до органу, який призначає допомогу, з місяця, що настає за місяцем, в якому припинилася дія зазначених обставин.

Аналогічні приписи містяться в Порядку №1751.

Отже, нормами чинного законодавства не передбачена така умова припинення виплати допомоги одинокої матері як відсутність за зареєстрованим місцем проживання.

Посилання відповідача на Порядок призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затверджений Постановою КМУ від 08.06.2016 р. № 365, колегією суддів не прийнято до уваги, оскільки не є законом, а тому не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Окрім того, пункт 13 цього Порядку, яким додатковою підставою відмови у призначенні (відновленні) соціальної виплати визначено відсутність особи за фактичним місцем проживання/перебування, зазначеним у заяві про призначення (відновлення) соціальної виплати, скасовано постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2017 року у справі № 826/12123/16, що набрала законної сили 04.07.2018р..

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ч. 2 ст. 7 Закону України від 20.10.2014 № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон №1706-VII) Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Утверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави. Зазначені вимоги до держави викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі, яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року, відповідно до якої держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Таким чином, право позивачки на отримання допомоги є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань.

До такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі Ілашку та інші проти Молдови та Росії, в якій встановив обов`язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Крім того, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.

З урахуванням викладеного, колегія судді погоджує висновок суду першої інстанції, що прийняття відповідачем рішення про відмову у призначенні позивачу допомоги на підставі підзаконного акту, який порушує право на соціальний захист, є протиправним.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивачки за місцем проживання не може позбавляти його права на отримання допомоги через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

В даному випадку, відмова відповідача в призначенні допомоги, в першу чергу, призводить до порушення інтересів дитини.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції правомірно задоволено позов.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради Донецької області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 р. у справі № 200/8087/21 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 р. у справі № 200/8087/21 - залишити без змін.

Постанова у повному обсязі складена 26 липня 2022 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 26 липня 2022 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

І.Д. Компанієць