Справа № 160/25276/21
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2022-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 липня 2022 року м. Дніпросправа № 160/25276/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),

суддів: Білак С.В., Шальєвої В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.03.2022 ( суддя першої інстанції Голобутовський Р.З.) в адміністративній справі №160/25276/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, у якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 25.02.2021 року №Ф-11268-53, що складена Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем безпідставно винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки сама вимога на адресу позивача на час звернення із позовом до суду не надходила, а отже позивач був позбавлений можливості як оплатити, так і оскаржити її. Крім того, в період, за який відповідачем нараховано позивачу єдиний соціальний внесок, він був працевлаштованим, а роботодавець позивача, в свою чергу сплачував до бюджету єдиний соціальний внесок із заробітку позивача. Позивач вважає, що нарахування єдиного соціального внеску, як фізичній особі-підприємцю, яка господарську діяльність у відповідний спірний період не здійснювала і доходи не отримувала, та яка одночасно перебуває у трудових відносинах, спричиняє його подвійну сплату, безпосередньо особою та роботодавцем, а як наслідок, вимогу необхідно скасувати. Також позивачем заявлено до відшкодування правничу допомогу у сумі 8000 грн.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.03.2022 позовні вимоги задоволені.

Також, рішенням стягнуто з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908 грн. та судові витрати на правничу допомогу у розмірі 35000 грн.

Не погодившись з рішенням суду в частині щодо стягнення витрат на правничу професійну допомогу, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення в цій частині та відмовити позивачу у задоволені заяви про стягнення витрат на правничу професійну допомогу.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу є не доведеним та необґрунтованим, а тому підстав для стягнення витрат на правничу допомогу немає. Також зазначено, що розмір витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірним.

В іншій частині рішення суду позивач не оскаржує.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст.311 КАС України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить висновку, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Визначаючи межі перегляду справи, колегія суддів виходить з того, що відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу.

У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України, за наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції перевіряє рішення суду першої інстанції, на предмет його законної та обґрунтованості, в частині правомірності стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу.

Надаючи оцінку доказам підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

За вимогами статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За змістом частин другої - п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити обґрунтованість рівня витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

У разі недотримання вимог ч. 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз вищенаведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Аналізуючи наведені правові норми, колегія суддів зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 300/941/19 та від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19.

Колегія суддів вважає за необхідне також зазначити, що приписи КАС України покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 20.01.2021 року у справі № 120/3929/19-а.

Матеріали справи свідчать, що відповідач до суду першої інстанції звертався до суду із заявою, в якій заперечував проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу, обґрунтовуючи його тими ж самими доводами, які викладені в апеляційній скарзі.

Так, матеріалами справи встановлено, що на підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано: копію договору про надання правової допомоги від 12.11.2021 року; ордер серії АЕ №1093089 від 12.11.2021 року; копію акту приймання наданих послуг від 20.01.2022 року; квитанцію до прибуткового касового ордера №20-01/1 від 20.01.2022 року.

На підтвердження виконання умов договору про надання правової допомоги від 12.11.2021 року, представником позивача подані до суду копію акту приймання наданих послуг від 20.01.2022 року.

Згідно з наданим актом приймання-передачі наданих послуг встановлено, що адвокатом Дмитрук О.М. надано ОСОБА_1 наступні послуги: ознайомлення з матеріалами справи (виконавчого провадження), попереднє опрацювання матеріалів, опрацювання законодавчої бази, консультування, збір доказів, складення та направлення адвокатського запиту, аналіз відповіді - 4000 грн.; формування правової позиції та доказової бази, складення позовної заяви, заяви про забезпечення позову - 4000 грн.

Проте, позивачем та його представником до суду першої інстанції доказів проведення оплати за надані послуги правничої допомоги не надано.

Верховний Суд в додатковій постанові від 12 вересня 2018 року (справа №810/4749/15), аналізуючи положення статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначив, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, а також такі обставини повинні бути підтверджені відповідними документами, тобто доведеними стороною в процесі.

При визначені відшкодування витрат на суму гонорару адвоката, суд виходить з реальності адвокатських витрат (чи мали місце ці витрати, чи була в них необхідність) а також розумності їх розміру. Такі критерії застосовує Європейській суд з прав людини. У справі "East/West Allianse Limited" суд зазначив, що заявник має право на компенсацію судових витрат, тільки якщо буде доведено, що такі витрати фактично мали місце, були неминучі, а їх розмір є обґрунтованим.

Таким чином, зазначені обставини ставлять під сумнів відомості, наведені в акті прийому-передачі наданої правничої допомоги у справі щодо понесених витрат у зазначеному розмірі.

Відтак, з огляду на вказані обставини, колегія суддів дійшла висновку, що понесення позивачем витрат на правничу допомогу в межах даної справи, навіть у зменшеному розмірі 3500 грн, в даному випадку не підтверджено належними та допустимими доказами, а тому не підлягають стягненню.

Отже, колегія суддів погоджується із доводами відповідача, що відсутні підстави для стягнення з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3500,00 грн.

На підставі викладеного, колегія суддів, приходить висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині нової постанови про відмову у стягнені таких витрат на правову допомогу в розмірі 3500 грн.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.03.2022 в адміністративній справі №160/25276/21 скасувати в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу та прийняти в цій частині нову постанову про відмову у стягнені за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3500,00 грн.

В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.03.2022 в адміністративній справі №160/25276/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 21 липня 2022 року.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко

суддя С.В. Білак

суддя В.А. Шальєва