Справа № 460/12786/21
Суддя: О.М. Дудар
Дата ухвалення: 2022-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

25 липня 2022 року м. Рівне №460/12786/21

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дудар О.М., розглянувши за правилами письмового провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі відповідач) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, яка полягає у нарахуванні з 01.12.2015 пенсії за віком без урахувань віку, стажу, рівня заробітної плати, з урахуванням вимог ст.ст.27, 28, 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити перерахунок розміру призначеної пенсії за віком, починаючи з 01.12.2015, обчисливши її згідно з віком, стажем, рівнем заробітної плати, з врахуванням вимог ст.ст.27, 28, 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та здійснити виплату перерахованої пенсії відповідно до положень чинного законодавства, з урахуванням раніше виплачених сум.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач, поновивши позивачу на виконання рішення суду виплату пенсії, протиправно не проводив перерахунок її розміру у порядку. визначеному законодавством.

Ухвалою суду від 15.09.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, згідно з яким на виконання рішення суду позивачу поновлено виплату пенсії у розмірі 1285,49грн, що відповідає сумі на дату припинення виплати (01.12.2015). Оскільки рішенням суду не визначено іншого, підстави для проведення перерахунку пенсії відсутні. Крім того, позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом. Відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Розглянувши позовну заяву та відзив, дослідивши письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував на обліку у Рівненському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Рівненської області з 02.03.2012 та отримував пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

З 01.12.2015 виплату пенсії ОСОБА_1 було припинено у зв`язку з виїздом останнього на постійне місце проживання за кордон.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19.07.2017 у справі №569/6967/17 було задоволено позов ОСОБА_1 до Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області:

- визнано протиправними дії Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.12.2015;

- зобов`язано Рівненське об`єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виплату раніше призначеної пенсії, починаючи з 01.12.2015.

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2017 зазначене рішення Рівненського міського суду Рівненської області залишено без змін.

Отже, в силу ч.2 ст.255 та ст.325 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) рішення суду у справі №569/6967/17 набрало законної сили 25.10.2017.

Постановою Верховного Суду від 22.11.2018 постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 19.07.2017 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2017 у справі №569/6967/17 в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправними дій Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 та зобов`язання поновити виплату пенсії за період з 1 грудня 2015 року по 16 листопада 2016 року включно скасовано, а адміністративний позов в цій частині залишено без розгляду.

В іншій частині постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 19.07.2017 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2017 залишено без змін.

На виконання рішення суду ОСОБА_1 органом Пенсійного фонду України поновлено виплату пенсії з 01.12.2015 в розмірі 1285,49грн, що підтверджується розпорядженням від 16.11.2017 №717.

ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із запитом від 28.08.2021 щодо надання інформації про виконання рішення суду, порядок призначення його пенсії за віком та усіх наступних перерахунків.

Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області листом від 03.09.2021 №1770-0304-8/36362 повідомило ОСОБА_1 про те, що виплату пенсії поновлено у розмірі 1285,49грн, що відповідає сумі на дату припинення виплати (01.12.2015), оскільки рішенням суду не визначено іншого.

Вважаючи, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Основні принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Статтею 8 Закону №1058-IV закріплено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Частиною 3 статті 4 Закону №1058-IV визначено складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, згідно з якою виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Ураховуючи те, що відповідно до ч.3 ст.4 Закону №1058-IV умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення, питання щодо припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення) не можуть регулюватися підзаконними актами.

Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними актами, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Право особи на отримання пенсії (у тому числі і за минулий час) як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, а тому обмеження такого права можливо лише на підставі законів, що приймаються Верховною Радою України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі Закон №1788-ХІІ), громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

У преамбулі вказаного Закону визначено, що закон гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.

Статтею 1 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 №2017-ІІІ (далі - Закон №2017-ІІІ) визначено, що державні соціальні гарантії - встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами, які забезпечують рівень життя не нижчий від прожиткового мінімуму.

За приписами ст.6 Закону №2017-ІІІ, базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового, соціально-культурного обслуговування, охорони здоров`я та освіти.

Згідно зі ст.17 Закону №2017-ІІІ, до числа основних державних соціальних гарантій включаються: мінімальний розмір заробітної плати; мінімальний розмір пенсії за віком; неоподатковуваний мінімум доходів громадян: розміри державної соціальної допомоги та інших соціальних виплат.

Основні державні соціальні гарантії, які є основним джерелом існування, не можуть бути нижчими від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст.5 Закону №1058-IV виключно цим Законом визначаються мінімальний розмір пенсії за віком.

За нормами ст.7 Закону №1058-IV, пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про прожитковий мінімум" від 15.07.1999 №966-XIV (далі - Закон №966-XIV), прожитковим мінімумом є вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Відповідно до ст.2 Закону №966-XIV, прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком.

Таким чином, пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно зі ст.4 Закону №966-XIV, прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих. хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

Відповідно до ч.1 ст.28 Закону №1058-IV, мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, пенсії або аналогічної виплати, встановленої в інших державах, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі встановлюється з урахуванням зазначених сум.

Згідно з ч.1 ст.27 Закону №1058-IV, розмір пенсії за віком визначається за формулою: П = Зп х Кс. де: П - розмір пенсії, у гривнях: Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи, визначена відповідно до статті 40 цього Закону, з якої обчислюється пенсія, у гривнях: Кс - коефіцієнт страхового стажу застрахованої особи, визначений відповідно до статті 25 цього Закону.

Розмір пенсії за віком, обчислений за раніше діючим законодавством, підвищується з дня набрання чинності цим Законом до дня її призначення в порядку, передбаченому частинами першою та другою статті 42 цього Закону (абз.3 ч.2 ст.27 Закону №1058-IV).

Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VIII встановлено прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, у такому розмірі: з 1 січня 2017 року - 1247 гривень, з 1 травня - 1312 гривень, з 1 грудня - 1373 гривні.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" від 07.12.2017 №2246-VIII встановлено у 2017 році прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, у такому розмірі: з 1 січня 2018 року - 1373 гривні, з 1 липня - 1435 гривень, з 1 грудня - 1497 гривень.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" від 23.11.2018 №2629-VIII встановлено у 2019 році прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, у такому розмірі: з 1 січня 2019 року - 1497 гривень, з 1 липня - 1564 гривні, з 1 грудня - 1638 гривень.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 №294-IX встановлено у 2020 році прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, у такому розмірі: з 1 січня 2020 року - 1638 гривень, з 1 липня - 1712 гривень, з 1 грудня - 1769 гривень.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" від 15.12.2020 №1082-IX встановлено у 2021 році прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, у такому розмірі: з 1 січня - 2270 гривень, з 1 липня - 2379 гривень, з 1 грудня - 2481 гривня.

Відповідно до ч.3 ст.42 Закону №1058-IV тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір пенсії, обчислений відповідно до статті 28 цього Закону. Перерахунок пенсії проводиться з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму. З 1 січня 2016 року у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, а також у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати, визначеної законом про Державний бюджет України на відповідний рік, підвищується розмір пенсії, обчислений відповідно до статті 28 цього Закону (крім пенсіонерів, які працюють (провадять діяльність, пов`язану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування). Перерахунок пенсії проводиться з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму/мінімальної заробітної плати.

Таким чином, підставою для перерахунку пенсії є встановлення нового розміру прожиткового мінімуму, а перерахунок проводиться з дня встановлення цього мінімуму. При цьому, мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу.

Крім того, з 01.10.2017 відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 №2148-VІП розпочато осучаснення (підвищення) пенсій в автоматичному режимі, без звернення пенсіонерів, за матеріалами пенсійних справ.

Отже, орган Пенсійного фонду під час розрахунку позивачу пенсії повинен був враховувати страховий стаж та заробітну плату і взяти до уваги, що пенсія повинна обраховуватись у розмірі, не нижчому рівня прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб.

Як встановлено судом, рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19.07.2017 з врахуванням постанови Верховного Суду від 22.11.2018 у справі №569/6967/17 поновлено ОСОБА_1 виплати пенсії з 17.11.2016.

На виконання цього рішення відповідачем було поновлено позивачу виплату пенсії, у розмірі 1285,49грн, що не узгоджується зі ст.28 Закону №1058-IV.

Жодних доказів на підтвердження проведення перерахунків позивачу пенсії після поновлення її виплати відповідачем суду не надано.

При цьому, виплата позивачу пенсії у розмірі, який був визначений на день призначення, суперечить нормам чинного пенсійного законодавства.

Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні "Петриченко проти України" (заява №2586 07) від 12.07.2016 визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з тим. що у цій справі національні суди не розглянули доводи заявника з прямим посиланням на статтю 46 Конституції України про те, що розмір його пенсії був нижчим від встановленого у відповідний час прожиткового мінімуму. Аналогічних висновків Європейський суд з прав людини дійшов у справі "Проніна проти України" (заява N63566/00) від 18.07.2006 та у справі "Богатова проти України" (заява №5231/04) від 07.10.2010.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі "Ковач проти України" (заява N39424/02) від 07.02.2008, п.59 рішення у справі "Мельниченко проти України" (N17707/02) від 19.10.2004, п.50 рішення у справі "Чуйкіна проти України" (заява №28924/04) від 13.04.2011.

Згідно з пп.4. 23 ч.1 Європейської соціальної хартії від 03.05.1996, ратифікованої Законом України "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)" №137-V 14.09.2006, усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей та кожна особа похилого віку має право на соціальний захист.

У пунктах 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (заява №25921/02) від 01.06.2006, Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності.

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("Von Maltzan and Others v. Germany", заяви №71916/01, 71917/01 та 10260/02).

У сукупності викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо непроведення перерахунку позивачу пенсії у встановленому порядку, чим порушив право останнього на належний соціальний захист та право володіти своїм майном.

Порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача здійснити перерахунок розміру призначеної йому пенсії за віком, починаючи, з врахуванням постанови Верховного Суду від 22.11.2018 у справі №569/6967/17, з 17.11.2016, з обчисленням розміру пенсії згідно з віком, стажем, рівнем заробітної плати, з врахуванням вимог ст.ст.27, 28, 42 Закону №1058-IV, та провести виплату з урахуванням виплачених сум.

Стосовно твердження відповідача про порушення позивачем строку звернення до суду з цим позовом, то суд вважає його необґрунтованим та відхиляє як безпідставне з огляду на таке.

В Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права(статті 1, 3 та 8).

Основний Закон також встановлює, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх, зокрема, у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків фізичних та юридичних осіб, бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (стаття 46).

Право на соціальний захист належить до основоположних прав і свобод, які гарантуються державою і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач є пенсіонером, на якого поширюється дія Закону №1788-ХІІ.

Відповідно до ст.87 Закону №1788-ХІІ, суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави дійти до висновку, що строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала у зв`язку з непроведенням перерахунку пенсії з вини відповідного суб`єкта владних повноважень, немає.

За таких обставин, у разі порушення органом Пенсійного фонду України законодавства про пенсійне забезпечення шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений частиною другою статті 122 КАС України не застосовується, оскільки це матиме наслідком неможливість реалізувати передбачене Законом №1788-ХІІ право пенсіонера на виплату сум пенсії за минулий час без обмеження строку у визначеному законодавством розмірі.

Таким чином, підстави вважати, що позивачем пропущено строк звернення до суду з цим позовом, у суду відсутні.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У сукупності викладеного, суд дійшов висновку, що позивач частково довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, а тому позов підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Судом встановлено, що за подання позовної заяви у цій справі ОСОБА_1 сплатив згідно з квитанцією від 09.09.2021 №55961 судовий збір у сумі 908,00грн.

Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд виходить із кількості задоволених позовних вимог, а тому вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів судові витрати зі сплати судового збору у повній сумі.

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо непроведення перерахунку та виплати ОСОБА_1 пенсії за віком, починаючи з 17 листопада 2016 року, з обчисленням розміру пенсії згідно з віком, стажем, рівнем заробітної плати, з врахуванням вимог ст.ст.27, 28, 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії за віком, починаючи з 17 листопада 2016 року, з обчисленням розміру пенсії згідно з віком, стажем, рівнем заробітної плати, з врахуванням вимог ст.ст.27, 28, 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV, з урахуванням виплачених сум.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області судові витрати зі сплати судового збору в сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул.Короленка, буд.7, м.Рівне, 33028; ідентифікаційний код юридичної особи 21084076).

Рішення складено 25 липня 2022 року.

Суддя О.М. Дудар