Справа № 260/5885/21
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2022-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2022 рокуЛьвівСправа № 260/5885/21 пров. № А/857/4722/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 січня 2022 року у справі № 260/5885/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області про стягнення недовиплаченої суми грошової компенсації за невикористану відпустку та компенсацію затримки розрахунку,-

суддя в 1-й інстанції Скраль Т. В.,

час ухвалення рішення 17.01.2022 року,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення 17.01.2022 року,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Головного управління Національної поліції у Закарпатській області, в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки за 2016 рік у кількості 10 календарних днів, за 2017 рік - 22 календарні дні, за 2018 рік - 45 календарних днів, за 2019 рік - 36 календарних днів та за 2020 рік - 45 календарних днів, які були здійснені за рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року у справі № 260/1675/21, через те, що вони виконані не в повному обсязі та зобов`язати Головне управління Національної поліції України виплатити недоплачену суму грошової компенсації за невикористану відпустку у кількості 158 календарних днів у розмірі 99698 гривень; зобов`язати Головне управління Національної поліції України виплатити грошову компенсацію за затримку розрахунку у кількості 200 календарних днів у розмірі 192 400 гривень.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 січня 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції в Закарпатській області щодо невиплати у повному обсязі ОСОБА_1 грошової компенсації за 158 днів невикористаної відпустки. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Закарпатській області виплатити недоплачену суму грошової компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 56819,33 грн (п`ятдесят шість тисяч вісімсот дев`ятнадцять гривень, 33 коп.). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що на виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року у справі №260/1675/21, 28 жовтня 2021 року Головним управлінням Національної поліції в Закарпатській області ОСОБА_1 виплачено 52353,93 грн. Зазначає, що пред`явлені вимоги позивача мають вирішуватися в порядку ст.383 КАС України, а тому у їх задоволенні в межах позовного провадження необхідно відмовити. Крім того, звертає увагу, що на виконання вищевказаного судового рішення позивачу проведено розрахунок компенсації за невикористані 158 днів відпустки виходячи з наступного розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 , а саме: посадовий оклад 2600,00 грн; спеціальне звання 2200,00 грн; надбавка за вислугу років 45% - 2160,00 грн; надбавка за спеціальні умови проходження служби 45% - 3132,00 грн, разом - 10092,00 грн. Вказує, що розрахунок здійснено правильно, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а оскаржуване рішення - змінити з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 12 квітня 2021 року №82о/с позивача звільнено зі служби в поліції, відповідно до ч.1 ст.77 Закону України "Про національну поліцію" за п.6 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України).

Згідно з вказаним наказом невикористана частина чергової відпустки за фактично відпрацьований час у 2021 році складає 11 календарних днів (а.с.10).

Відповідно до листа Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 28 квітня 2021 року № П-139/106/2-2021 невикористана частина чергової відпустки за 2016 рік складає 10 календарних днів, за 2017 рік 22 календарні дні, невикористана щорічна основна оплачувана відпустка за 2018 рік складає 30 календарних днів та додаткова оплачувана відпустка за стаж служби в поліції за 2018 рік складає 15 календарних днів, невикористана частина щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019 рік складає 21 календарний день та додаткова оплачувана відпустка за стаж служби в поліції за 2019 рік складає 15 календарних днів, невикористана щорічна основна оплачувана відпустка за 2020 рік складає 30 календарних днів та додаткова оплачувана відпустка за стаж служби в поліції за 2020 рік складає 15 календарних днів (а.с.12).

12 квітня 2021 року рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпустки: за 2016 рік у кількості 10 календарних днів, за 2017 рік у кількості 22 календарні дні, за 2018 рік у кількості 45 календарних днів, за 2019 рік у кількості 36 календарних днів та за 2020 рік у кількості 45 календарних днів. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Закарпатській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні відпустки: за 2016 рік у кількості 10 календарних днів, за 2017 рік у кількості 22 календарні дні, за 2018 рік у кількості 45 календарних днів , за 2019 рік у кількості 36 календарних днів та за 2020 рік у кількості 45 календарних днів. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

04 жовтня 2021 року вказане рішення апеляційною інстанцією залишено без змін.

28 жовтня 2021 року Головним управлінням Національної поліції в Закарпатській області на виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року виплачено ОСОБА_1 52353,93 грн (лист УФЗБО ГУНП від 30 листопада 2021 року №913/106/5-2021). Зі змісту цього листа вбачається, що розмір виплати визначався наступним чином: 10092:30=336,40 (середньоденний заробіток) х 158 днів (відповідно до рішення суду) = 53151,2 грн. На картковий рахунок ОСОБА_1 була зарахована сума з урахуванням утримання військового збору в розмірі 797,27 грн, тобто 52353,936 грн (а.с.45).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що судовим рішенням у справі 260/1675/21 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за 158 календарних днів невикористаної відпустки, однак відповідач, здійснюючи нарахування та виплату грошової компенсації позивачу за 158 календарних днів відпустки при її нарахуванні, помилково застосував пункт 8 розділу ІІІ Наказу МВС від 06 квітня 2016 року №260 "Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських" та такі дії вчинено всупереч приписам ст.83 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про відпустки», Порядку № 100 від 08 лютого 1995 року, оскільки у спірних правовідносинах застосуванню підлягають положення трудового законодавства, а тому у зв`язку з виплатою позивачу не в повному обсязі грошової компенсації за невикористані 158 днів відпустки необхідно зобов`язати відповідача виплатити недоплачену суму грошової компенсації за невикористану відпустку у розмірі 56819,33 грн. Разом з тим, підстави для задоволення позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Національної поліції України виплатити грошову компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у кількості 200 календарних днів у розмірі 192400,00 гривень відсутні, оскільки остаточний розрахунок з позивачем відповідач ще не провів.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За змістом ст.45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Пункт 1 ч.1 ст.4 Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР передбачає такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону), додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;

Відповідно до ч.1 ст.24 цього Закону та ч.1 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» №580-VIII від 02 липня 2015 року.

Згідно з ч.1,3 ст.59 цього Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ст. 60 Закону № 580-VIII).

За змістом ч.1 та 2 ст.92 Закону №580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Ч.1-4 ст.93 Закону №580-VIII передбачає, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до ч.8-11 ст.93 цього Закону поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Згідно з ч.1, 2 ст.94 Закону №580-VIIІ поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських визначено Порядком №260.

Пункт 3 розділу І Порядку №260 передбачає, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

За змістом абз.7 та 8 п.8 розділу ІІІ Порядку № 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Так, право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону №580-VIII. Її аналіз дозволяє зробити висновок, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки.

З системного аналізу наведених вище правових норм вбачається, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, оскільки це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

Так, відповідно до ч.1 ст.24 Закону №504/96-ВР і ч.1 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки згідно з положеннями ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» та ч.1 ст.83 КЗпП України, оскільки відсутнє правове регулювання виплати компенсації за всі використані ними дні відпустки за попередні роки у спеціальних нормативно-правових актах Закону №580-VIII та Порядку №260.

Така правова позиція узгоджується із позицією викладеною в постанові Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 19 січня 2021 року у справі № 160/10875/19, та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31 березня 2021 року по справі № 320/3843/20.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 жовтня 2021 року Головним управлінням Національної поліції в Закарпатській області на виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року, на підставі п.8 розділ ІІІ Порядку № 260 відповідачем було виплачено ОСОБА_1 52353,93 грн (лист УФЗБО ГУНП від 30 листопада 2021 року №913/106/5-2021).

Зі змісту цього листа вбачається, що розмір виплати визначався наступним чином: 10092:30 = 336,40 (середньоденний заробіток) х 158 днів (відповідно до рішення суду) = 53151,2 грн. На картковий рахунок ОСОБА_1 була зарахована сума з урахуванням утримання військового збору в розмірі 797,27 грн, тобто 52353,936 грн (а.с.45).

Пункт 8 розділу ІІІ Порядку "Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських" №260, який використовував при здійсненні розрахунку відповідач, передбачає, що виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

При цьому, судовим рішенням у справі 260/1675/21 встановлено, що відповідач має нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за 158 календарних днів невикористаної відпустки. Цей факт сторонами не заперечується.

Разом з тим, як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідач, здійснюючи нарахування та виплату грошової компенсації позивачу за 158 календарних днів відпустки протиправно застосував при її нарахуванні пункт 8 розділу ІІІ Порядку №260, оскільки у спірних правовідносинах застосуванню підлягають норми трудового законодавства- ст.83 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про відпустки» та положення Порядку №100 від 08 лютого 1995 року, а тому такі дії вчинено всупереч вказаним приписам.

Так, положеннями п.7 Порядку №100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

Тобто п.7 Порядку №100 чітко передбачає розрахунок визначення розміру компенсації за невикористані відпустки.

Матеріалами справи стверджується, що відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1 розмір грошового забезпечення позивача за останній фактично відпрацьований період, що передував місяцю, в якому відбулося звільнення з військової служби, становив 172742,67 грн (а.с.54). Кількість календарних днів розрахункового періоду (за виключенням святкових і неробочих днів) за період з 01 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року згідно з листами Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 29 липня 2019 року №1133/0/206-19 та від 12 серпня 2020 року №3501-06/219 складає 350 днів, тому враховуючи положення п.7 Порядку №100, який підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки у кількості 158 календарних днів становить (172742,67 грн : 350 к.д.) х 158 к.д. = 77980,90 грн.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи і цей факт визнають сторони, відповідач за спірний період виплатив позивачу вказані виплати у розмірі 53151,20 грн.

Таким чином, враховуючи наведене усе вище, колегія суддів вважає, що недоплачена сума грошової компенсації за невикористану відпустку у кількості 158 календарних днів складає 24829,70 грн (77980,90 - 53151,20).

Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає, що стягненню на користь позивача підлягає недоплачена сума грошової компенсації у розмірі 24829,70 грн, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково з врахуванням наведених вище мотивів.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в частині відсутності підстав для стягнення недоплаченої суми грошової компенсації за невикористану відпустку не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, разом з тим помилково проведено судом першої інстанції розрахунок суми.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Національної поліції України виплатити грошову компенсацію за затримку розрахунку у кількості 200 календарних днів у розмірі 192400,00 гривень, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підстави для задоволення цих позовних вимог відсутні, оскільки залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку, разом з тим, оскільки остаточний розрахунок позивачем оскаржується, тому підстави стверджувати про проведення остаточного розрахунку з ОСОБА_1 при його звільненні відсутні. Крім того, рішення суду першої інстанції в цій частині не оскаржується.

Щодо доводів апелянта в частині розгляду справи згідно з положеннями ст.383 КАС України, то колегія суддів такі відхиляє та погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, виходячи з наступного.

За змістом ч.1 ст.383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Колегія суддів зазначає, що зазначені у ст.383 КАС України правові норми мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, при розгляді справи №260/1675/21 розмір виплаченої відповідачем грошової компенсації за невикористані дні відпустки не був визначений, і при розгляді позовної вимоги про виплату позивачу грошової компенсації за невикористані відпустки за 2016-2020 роки у сумі 151996,00 грн суд зазначив, що розрахунок компенсації за невикористану відпустку є компетенцією відповідача, як органу, в якому позивач проходив службу, тому суд дійшов висновку, що саме на відповідача, за наявності законних підстав, покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні відпустки. Таким чином, визначення розміру грошової компенсації за невикористані дні відпустки, який підлягає виплаті на користь позивача належить до компетенції відповідача і суд не має повноважень здійснювати його розрахунок. У зв`язку з чим у суду були відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині, справа 260/1675/21.

При цьому, предметом розгляду цієї справи (260/5885/21) є як сама протиправність дій щодо неповної виплати грошової компенсації за відпустку, яка, на думку позивача, неправильно визначена при виплаті Головним управлінням Національної поліції в Закарпатській області на виконання рішення суду у справі №260/1675/21 із зобов`язанням здійснити виплату недоплаченої суми грошової компенсації, та інша вимога- щодо зобов`язання Головного управління Національної поліції України виплатити грошову компенсацію за затримку розрахунку у кількості 200 календарних днів у розмірі 192400,00 гривень.

Таким чином, предмет та підстави позовних вимог за справами 260/1675/21 та 260/5885/21 є різними, а отже із змісту позовної заяви у цій справі, судового рішення у справі 260/1675/21 та вимог ст.383 КАС України судом не встановлено підстав для вирішення позовних вимог у порядку ст.383 КАС України.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченої суми грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки помилково визначив її розмір, порушивши норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду в цій частині підлягає зміні; в решті суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, правильно і повно встановив обставини справи, тому відповідно до ст.316 КАС України рішення суду в цій частині необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.242, 243, 250, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Закарпатській області задовольнити частково.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 січня 2022 року у справі № 260/5885/21 змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення у наступній редакції:

«Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Закарпатській області виплатити недоплачену суму грошової компенсації за невикористані відпустки у розмірі 24829,70 грн (двадцять чотири тисячі вісімсот двадцять дев`ять гривень 70 копійок)».

У решті рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 січня 2022 року у справі № 260/5885/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 25 липня 2022 року.