Справа № 640/26252/21
Суддя: Федотов Ігор В'ячеславович
Дата ухвалення: 2022-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Федотова І.В.,

суддів: Єгорової Н.М. та Сорочка Є.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про зупинення дії наказу, -

ВСТАНОВИВ:

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, у якій просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом: зупинення дії пункту 3 наказу Міністерства юстиції України від 06.08.2021 року №2803/5 «Про задоволення скарги»; зобов`язання Міністерства юстиції України та Державного підприємства «Національні інвестиційні системи» відновити доступ Приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 вересня 2021 року заяву Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на його необґрунтованість просить його скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржуване судове рішення прийнято судом з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Крім того, апелянт звертає увагу, що позивач жодним чином не позбавлений права на працю, оскільки вправі здійснювати нотаріальну діяльність, яка не стосується дій щодо вчинення державної реєстрації прав та їх обтяжень, а сама лише незгода позивача з наказом не може бути підставою для забезпечення позову.

Також, апелянт зауважує, що жодної обставини, яка б вказувала на очевидність протиправних дій відповідача, позивачем не наведено і не надано аргументування вжиття заходів забезпечення позову, а тому наявні підстави для відмови.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що блокування позивачу доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно фактично унеможливлює здійснювати свою професійну діяльність та отримувати дохід.

Крім того, відновити його ділову та професійну репутацію після зупинення діяльності як державного реєстратора внаслідок блокування доступу до Державного реєстру прав буде складно.

Невжиття заходів забезпечення адміністративного позову може мати наслідком заподіяння значної шкоди правам, свободам та інтересам позивача і ускладнить їх відновлення, що відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.

Крім того, суд звернув увагу на те, що дисциплінарне стягнення та його наслідки невідворотно будуть застосовані до приватного виконавця після набрання законної сили судовим рішенням у цій справі, якщо у задоволенні позову буде відмовлено.

Отже, забезпечення позову у даній справі не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване лише на збереження існуючого становища заявника до набрання законної сили рішенням у даній справі.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Інститут забезпечення адміністративного позову регламентовано статями 150,151 КАС України, які закріплюють підстави для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також способи забезпечення позову в адміністративному процесі.

Забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті визначених законом заходів з метою створення можливості реального виконання у майбутньому постанови суду, якщо її буде прийнято на користь позивача.

Відповідно до вимог частини 1 статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи може вжити визначені цією статтею заходи забезпечення адміністративного позову.

Підставою для вжиття заходів забезпечення позову можуть стати такі обставини:

- невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачем за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

- очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Відповідно до частини 2 статті 151 КАС України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття забезпечення позову для заінтересованих осіб.

В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина 6 статті 154 КАС).

Тобто, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування: або обставин, що свідчать про істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі. А також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими, репутаційними, службовими та професійними наслідками.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №826/8556/17, від 25.04.2019 у справі №826/10936/18, від 29.01.2020 у справі №640/9167/19, від 13.03.2020 у справі №1740/2484/18, від 30.09.2020 у справі №640/1305/20, від 22.10.2020 у справі №640/1304/20, від 24.11.2020 у справі №640/9636/20, від 11.03.2021 у справі №260/1168/19.

Як вбачається із заяви про забезпечення позову, поданої до пред`явлення позову, заявник просив вжити заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії пункту 3 наказу Міністерства юстиції України від 06.08.2021 року №2803/5 «Про задоволення скарги»; зобов`язання Міністерства юстиції України та Державного підприємства «Національні інвестиційні системи» відновити доступ Приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Колегія суддів звертає увагу, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Отже, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд не має встановлювати протиправність спірного наказу на цій стадії.

Аналогічний правовий підхід застосований Верховним Судом у постановах від 13 березня 2020 року у справі №1740/2484/18, від 30 вересня 2020 року у справі № 640/1305/20, від 31 березня 2021 у справі № 560/6068/20 та від 18 травня 2021 року у справі №140/13152/20.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 800/521/17, позов не може бути забезпечено таким способом, який фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті судом.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що вказані вимоги є предметом розгляду справи по суті, а тому, встановлення обставин законності спірного наказу у відповідній частині, його оцінка повинна бути надана судом з урахуванням доказів та посилань, якими обґрунтовує відповідач свої заперечення та пояснень інших учасників справи, при розгляді справи по суті.

При цьому, блокування доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно носить тимчасовий характер і після спливу строку блокування доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно наказ в цій частині вичерпує свою дію і не потребує особливого виконання, оскільки доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відновлюється після спливу строку блокування. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти.

Отже, забезпечення позову шляхом зупинення дії пункту 3 наказу Мін`юсту від 06 серпня 2021 року № 2803/5 може вважатися вирішенням спору, оскільки приватний нотаріус і в подальшому продовжує здійснювати діяльність у сфері державної реєстрації юридичних та фізичних осіб-підприємців, незважаючи на те, що зазначений наказ, дія положень якого зупинена оскаржуваним судовим рішенням, був винесений саме з підстав наявності порушень приватним нотаріусом при вчиненні дій у сфері державної реєстрації юридичних та фізичних осіб-підприємців.

Таким чином, у разі вжиття заходів забезпечення позову у запропонований заявником спосіб шляхом зупинення дії пункту оскаржуваного наказу, судом буде фактично ухвалене рішення без розгляду справи по суті, що не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у випадку застосування тимчасового блокування доступу приватного нотаріуса до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, останній не позбавлений права на працю та має право здійснювати діяльність, яка не стосується дій щодо вчинення державної реєстрації прав на нерухоме майно та державної реєстрації юридичних, фізичних осіб-підприємців, що спростовує посилання суду першої інстанції щодо фактичного унеможливлення позивача здійснювати свою професійну діяльність та отримання ним доходу від своєї професійної діяльності.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом в постановах від 12 лютого 2012 року в справі №824/902/19-а, від 21 листопада 2019 року в справі №420/1065/19, від 01 жовтня 2019 року в справі №420/912/19, від 19 червня 2018 року в справі №826/9263/17, від 23 липня 2020 року в справі № 640/12935/19.

Посилання на ту обставину, що невжиття заходів забезпечення позову в подальшому може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки зазначені обставини не можуть вважатись підставою для вжиття заходів для забезпечення позову, вони є обґрунтуванням предмету позову та підлягають оцінці під час судового розгляду справи по суті вимог.

Дослідивши доводи заяви про забезпечення позову, колегія суддів дійшла висновку, що заявником не наведено доводів про існування очевидної небезпеки заподіяння його правам, свободам чи законним інтересам в разі невжиття заходів забезпечення позову, також, не наведено фактів, які б вказували на можливість ускладнення виконання майбутнього судового рішення.

Таким чином, дослідивши встановленні обставини, проаналізувавши вищенаведені правові норми та всі доводи апелянта, колегія суддів вважає, що останнім з належним обґрунтуванням спростовано висновки суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з доводами апелянта про відсутність достатніх та необхідних правових підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову та вважає, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, а тому оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 150, 151, 154, 242-244, 250, 308, 311,315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - задовольнити.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 вересня 2021 року скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні заяви приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 про застосування заходів забезпечення позову у справі № 640/26252/21 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: І.В. Федотов

Судді: Н.М. Єгорова

Є.О. Сорочко