Справа № 380/4357/20
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2022-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/4357/20 пров. № А/857/8728/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Затолочного В.С., Кушнерика М.П.,

за участю секретаря судового засідання Рибачука А.В.,

представника позивача Асташкіна А.В.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Галицької митниці Державної митної служби на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року з питань повороту виконання судового рішення у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправною бездіяльності, скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

суддя (судді) в суді першої інстанції Кузан Р.І.,

час ухвалення рішення не зазначено

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

04 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність Галицької митниці Держмитслужби щодо ненадання пропозиції щодо переведення на рівнозначну посаду в Галицькій митниці Держмитслужби - державному органі, якому передаються повноваження та функції Львівської митниці ДФС; визнати протиправним та скасувати наказ в.о. начальника Львівської митниці ДФС, Голови комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Романа Антоняка від 17 квітня 2020 року № 202-о «Про звільнення ОСОБА_1 », з урахуванням змін, внесених до цього наказу згідно з наказами в.о. начальника Львівської митниці ДФС, Голови комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Романа Антоняка від 22 квітня 2020 року № 235-0 та від 04 травня 2020 року № 265-о; поновити його на посаді державного інспектора відділу митного оформлення № 4 митного поста «Мостиська» Галицької митниці Держмитслужби, як правонаступника Львівської митниці ДФС; стягнути з Галицької митниці Держмитслужби, як правонаступника Львівської митниці ДФС, на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 травня 2020 року по день ухвалення судового рішення, виходячи зі середньоденної заробітної плати, розрахованої відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано накази в.о. начальника Львівської митниці ДФС, Голови комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Романа Антоняка від 17.04.2020 №202-о «Про звільнення ОСОБА_1 », від 22.04.2020 №235-о «Про внесення змін до наказу Львівської митниці ДФС», від 04.05.2020 №265-о «Про проведення розрахунку з ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді державного інспектора відділу митного оформлення № 4 митного поста «Мостиська» Львівської митниці ДФС з 05.05.2020. Стягнуто з Львівської митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 51550 грн. 40 коп. з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року у справі № 380/4357/20 без змін.

Постановою Верховного Суду від 16 лютого 2022 року касаційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби задоволено частково. Скасовано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року, постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року у справі № 380/4357/20. Ухвалено по справі № 380/4357/20 нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправною бездіяльність, скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

26 квітня 2022 року до Львівського окружного адміністративного суду від Галицької митниці Держмитслужби надійшла заява про поворот виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року у справі № 380/4357/20, в якій просила стягнути з ОСОБА_1 на користь Галицької митниці Держмитслужби 42271,33 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року у задоволенні заяви представника Галицької митниці Держмитслужби про поворот виконання судового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправною бездіяльність, скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено повністю.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявником до суду не подано доказів того, що скасоване рішення було обґрунтовано повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами стосовно виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Чинне законодавство не допускає повороту виконання рішення суду у разі скасування виконання судових рішень про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що заява представника відповідача про поворот виконання судового рішення є необґрунтованою, тому в її задоволенні слід відмовити.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, Галицька митниця Держмитслужби подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нову постанову, якою задовольнити заяву про поворот виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду по справі № 380/34357/20.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення питання щодо повороту виконання судового рішення. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тим обставинам, що норми ст. 381 КАС України щодо повороту виконання рішення суду за умови, що скасоване рішення було обґрунтоване повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами стосуються, зокрема, рішення про присудження виплати заробітної плати. Вказує, що в даному спорі позивачу був виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу, який не є заробітною платою. Звертає увагу на те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не може вважатись заробітною платою та не витікає із трудового договору як підстави для виплат, не може кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що твердження скаржника про те, що виплачені позивачу кошти на виконання рішення суду не є заробітною платою в розумінні ст. 94 КЗпПУ, тому вимоги ст. 381 КАС України на вказану грошову суму не поширюються, є безпідставними, оскільки такі є довільним і помилковим тлумаченням заявником змісту правових норм. Покликається на висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, згідно з якими середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати та за своїм змістом є заробітною платою. Вказує, що у спірних правовідносинах судом не встановлено факту повідомлення позивачем завідомо неправдивих відомостей або подання ним підроблених документів, які призвели до безпідставного стягнення на його користь суми середнього заробітку, а тому підстави для повороту виконання судового рішення відсутні.

25 липня 2022 року на адресу Восьмого апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання про зупинення провадження у справі від представника позивача Асташкіна А.В., в якому просив зупинити апеляційне провадження у справі № 380/4357/20 до припинення перебування ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України.

Протокольною ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2022 року задоволено клопотання представника позивача про відкликання клопотання про зупинення провадження у справі.

В судовому засіданні представник позивача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Відповідачі явку повноважних представників в судове засідання не забезпечили, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року визнано протиправними та скасовано накази в.о. начальника Львівської митниці ДФС, Голови комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Романа Антоняка від 17.04.2020 №202-о «Про звільнення ОСОБА_1 », від 22.04.2020 №235-о «Про внесення змін до наказу Львівської митниці ДФС», від 04.05.2020 №265-о «Про проведення розрахунку з ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді державного інспектора відділу митного оформлення № 4 митного поста «Мостиська» Львівської митниці ДФС з 05.05.2020. Стягнуто з Львівської митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 51550 грн. 40 коп. з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року у справі № 380/4357/20 без змін.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року у справі № 380/4357/20 Галицькою митницею Держмитслужби було виплачено ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 42271,33 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 749 від 14 квітня 2021 року, № 904 від 28 квітня 2021 року, № 976 від 13 травня 2021 року, № 1161 від 27 травня 2021 року та розрахунковим листом ОСОБА_1 за квітень 2021 року, травень 2021 року, червень 2021 року, списками перерахування в банк заробітної плати (т.4, а.с.91-106).

В подальшому, постановою Верховного Суду від 16 лютого 2022 року касаційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби задоволено частково. Скасовано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року, постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року у справі № 380/4357/20. Ухвалено по справі № 380/4357/20 нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправною бездіяльність, скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для здійснення повороту виконання судового рішення.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2, 5, 7 ст. 380 КАС України, суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо при новому розгляді справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

До заяви про поворот виконання рішення шляхом повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості додається документ, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним виконавцем.

Якщо питання про поворот виконання судового рішення не було вирішене згідно із частинами першою - третьою цієї статті, заява відповідача про поворот виконання розглядається адміністративним судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Зі змісту процесуального закону слідує, що поворот виконання рішення це процесуальна форма захисту прав боржника. Він можливий лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть у поверненні стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням.

Колегія суддів наголошує, що поворот виконання рішення - це процесуальна гарантія захисту майнових прав учасників справи, яка полягає у поверненні сторін в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням.

Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 02 листопада 2011 року у справі № 13-рп/2011, поворот виконання рішення це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.

Отже, інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.

Статтею 381 КАС України встановлено особливості повороту виконання в окремих категоріях адміністративних справ. Поворот виконання рішення про відшкодування шкоди, заподіяної суб`єктом владних повноважень, каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, рішення про присудження виплати пенсій чи інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів, а також рішення про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби допускається, якщо скасоване рішення було обґрунтовано повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами.

Аналіз наведеної норми передбачає обмеження на поворот виконання судового рішення в окремих категоріях справ:

про відшкодування шкоди, заподіяної суб`єктом владних повноважень, каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи;

про присудження виплати пенсій чи інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів;

рішення про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби.

У вказаних випадках поворот виконання допускається, якщо скасоване рішення було обґрунтоване на повідомлених позивачем завідомо неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах.

Із матеріалів справи слідує, що предметом розгляду в даній справі є визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Поворот виконання рішення у вказаній справі стосується виключно стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 42271,33 грн, а тому має здійснюватися з урахуванням особливостей встановлених положеннями ст. 381 КАС України.

Процесуальним законодавством визначено необхідність встановлення обов`язкових умов, за яких можливо допустити поворот виконання судового рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме: повідомлення позивачем завідомо неправдивих відомостей або подання ним підроблених документів.

При цьому, задоволення заяви про поворот виконання судового рішення у справі про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби допускається, якщо рішення суду, яке скасовано, було обґрунтовано на повідомлених позивачем завідомо неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах.

Отже, можливість повороту виконання судового рішення у справі присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби передбачена виключно в разі недобросовісних дій позивача (стягувача), згідно з якими скасоване рішення було обґрунтовано повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами.

Таким чином, навність самої лише обставини скасування судового рішення щодо визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з публічної служби, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є недостатньою умовою для повороту виконання судового рішення.

Рішення Львівського адміністративного суду від 21 грудня 2020 року було обґрунтоване тим, що відповідачами не надано належного обґрунтування підстав ненадання пропозиції позивачу зайняття вакантної посади у Галицькій митниці Держмитслужби та причин відмови у задоволенні його заяв про переведення до цього органу. З огляду на те, що позивача було протиправно звільнено з Львівської митниці ДФС, суди першої та апеляційної інстанції дійшли до висновку, що ОСОБА_1 підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого він був протиправно звільнений, а саме на посаді державного інспектора відділу митного оформлення №4 митного поста «Мостиська» Львівської митниці ДФС.

Верховний Суд у постанові від від 16 лютого 2022 року з урахуванням того, що суди першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень застосували статтю 87 Закону № 889-VIII у редакції, що не була чинною на момент виникнення спірних правовідносин та застосували норми КЗпП України, які не підлягали застосуванню, прийшов до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень та прийняття нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Тобто, рішення Львівського адміністративного суду від 21 грудня 2020 року не було обґрунтоване на повідомлених позивачем завідомо неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах. В свою чергу, рішення судів першої та апеляційної інстанції скасоване судом касаційної інстанції не з підстав повідомлення позивачем завідомо неправдивих відомостей або подання ним підроблених документів, а з причин неправильного застосування судами норм матеріального права.

Таким чином, рішення Львівського адміністративного суду від 21 грудня 2020 року, яке скасоване, не було обґрунтоване на повідомлених позивачем завідомо неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах.

Заява відповідача про поворот виконання рішення та матеріали справи також не містять будь-яких доказів чи відомостей, які подавались позивачем і в подальшому були визнані завідомо неправдивими чи підробленими.

Стосовно доводів скаржника про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не є заробітною платою, тому норми ст. 381 КАС України не повинні застосовуватись у даній справі, колегія суддів зазначає наступне.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону № 108/95-ВР Конституційний Суд України вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Тобто Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.

Такий період невиконання трудової функції можна порівняти з простоєм.

У свою чергу, вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.

Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.

Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для здійснення повороту виконання рішення суду про присудження середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Галицької митниці Державної митної служби залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року з питань повороту виконання судового рішення у справі № 380/4357/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді В. С. Затолочний
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 26 липня 2022 року.