Справа № 640/21017/19
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2022-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Глущенко Я.Б. та Собківа Я.М.,

при секретарі - Ткаченко В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 жовтня 2021 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша вантажна компанія в Україні» до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 18.10.2019 року № ,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2019 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Перша вантажна компанія в Україні» звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 18.10.2019 року № , в якому просив:

- визнати протиправним (незаконним) і скасувати повністю податкове повідомлення - рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 18.10.2019 року № , яким визначено, що з боку ТОВ «ПВК в Україні» порушено п.п.141.4.2 п.141.4 ст. 141 ПК України, в результаті чого за висновком Головного управління ДПС у м. Києві збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з податку на доходи юридичних осіб, пені на загальну суму 222 286,25 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 жовтня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням, Головне управління Державної податкової служби у м. Києві, як відокремлений підрозділ ДПС звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Свої вимоги апелянти обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Колегія суддів звертає увагу, що в межах розгляду даної справи відповідачем є Головне управління Державної податкової служби у м. Києві, в той час як апеляційна скарга подана Головним управлінням Державної податкової служби у м. Києві, як відокремленим підрозділом ДПС, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне замінити відповідача процесуальним правонаступником, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

За приписами ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 року № 893 «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби» (далі - Постанова № 893) ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком., зокрема ГУ ДПС у Київській області.

Пунктом 2 Постанови № 893 установлено, що територіальні органи Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, продовжують здійснювати свої повноваження та функції до утворення Державною податковою службою територіальних органів згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови та прийняття рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються. Таке рішення приймається Державною податковою службою після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань даних про територіальні органи Державної податкової служби, що будуть утворені згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови, як відокремлені підрозділи юридичної особи публічного права, затвердженням положень про них, структур, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій.

Відповідно до пункту 3 Постанови № 893 права та обов`язки територіальних органів Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, переходять Державній податковій службі та її територіальним органам у межах, визначених положеннями про Державну податкову службу та її територіальні органи.

Відповідно до статті 21-1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» та Положення про Державну податкову службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 р. N 227 (зі змінами), Державна податкова служба України видала наказ від 30.09.2020 р. № 529 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» (далі - Наказ № 529), яким наказала утворити як відокремлені підрозділи Державної податкової служби територіальні органи за переліком згідно з додатком, а Департаменту правової роботи - подати державному реєстратору документи для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відповідної інформації про утворення територіальних органів Державної податкової служби як її відокремлених підрозділів.

Відповідно до Наказу Державної податкової служби України від 24.12.2020 року № 755 розпочато з 01.01.2021 року здійснення територіальними органами ДПС, утвореними як її відокремлені підрозділи згідно з наказом ДПС від 30.09.2020 року № 529 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби», повноважень та функцій територіальних органів ДПС, що ліквідуються відповідно до пункту 1 постанови № 893.

Отже, з 01.01.2021 року відбулося фактичне (компетенційне) адміністративне правонаступництво, оскільки саме норми адміністративного права врегулювали умови та порядок передання адміністративної компетенції від ліквідованого Головного управління ДПС у м. Києві як юридичної особи публічного права () до Головного управління ДПС у м. Києві як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України ().

У свою чергу, Головне управління ДПС у м. Києві () втратило адміністративну процесуальну правоздатність органу, який згідно із законом виконує функції, зокрема у сфері реалізації державної податкової політики на території м. Києва.

Отже, враховуючи викладене, наявні правові підстави для заміни відповідача в порядку процесуального правонаступництва - на Головне управління ДПС у м. Києві ВП ().

Відзив на апеляційну скаргу від Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша вантажна компанія в Україні» до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що податок на дохід нерезидента повинен утримуватись та сплачуватись нерезидентом, так як він має правові підстави на отримання процентів у зв`язку з укладеними ним договорами, аналогічні висновки зазначено у постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.10.2016 у справі №826/13173/16, яка набрала законної сили.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції необґрунтованим, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві проведено документальну планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша вантажна компанія в Україні», за результатами якої складено акт від 27.08.2019 року №564/26-15-14-02-06/35839738.

З акта перевірки від 27.08.2019 року №564/26-15-14-02-06/35839738 вбачається, що податковий орган дійшов висновку про порушення позивачем:

- П (с)БО 16 «Витрати», п. 134.1 ст. 134 Кодексу, в результаті чого завищено від`ємне значення об`єкта оподаткування з податку на прибуток на загальну суму 18262767,00 грн., в тому числі за 1 квартал 2019 року на суму 18262767,00 грн.;

- п. 198.6 ст. 198 п. 201.10 ст. 201 Кодексу, в результаті чого занижено податок на додану вартість у періоді, що перевірявся на загальну суму 18262767 грн., в тому числі за грудень 2017 року на суму 211789,00 грн.;

- ст. 1 Закону України від 23.09.1994 р. №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» зі змінами та доповненнями, а саме: несвоєчасне надходження валютних коштів у розмірі 110 271,75 рос. руб. (екв. 50 181,37 грн.) за контрактом від 29.12.2012 року №ДД/УМ-732/12 з «АО «Первая грузовая компания» (Російська Федерація);

- пп. 141.4.2 п. 141.4 ст. 141 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2755-VI зі змінами та доповненнями, а саме, заниження податку на прибуток іноземних юридичних осіб у 2016 році на загальну суму 177 829,00 грн.

На підставі акта перевірки від 27.08.2019 року №564/26-15-14-02-06/35839738 Головним управлінням Державної фіскальної служби України прийнято податкове повідомлення рішення від 18.10.2019 року №.

Підставою для висновку податкового органу про наявність порушень позивачем податкового законодавства слугували наступні обставини, відображені в акті, а саме - проведеною перевіркою за період з 01.04.2016 року по 31.03.2019 року встановлено, що ТОВ «ПВК в Україні» при виплаті доходу у вигляді відсотків нерезиденту «АО «Первая грузовая компания» (Російська Федерація) в розмірі 64 352,39 дол. США (екв. 1 778 286,25 грн.), податок на прибуток іноземних юридичних осіб не утримувався та сплачувався до бюджету ТОВ «ПВК в Україні». Перевіркою встановлено порушення пп. 141.4.2 п. 141.4 ст. 141 ПК України, а саме: при виплаті «АО «Первая грузовая компания» (Російська Федерація) доходу у вигляді відсотків згідно генеральної угоди від 12.02.2010 №ДД/Ф-29/10 у розмірі 64 352,39 дол. США (екв. 1 778 286, 25 грн.), податок на прибуток іноземних юридичних осіб ТОВ «ПВК в Україні» не утримувався та не сплачувався до бюджету.

Не погоджуючись із висновками акта перевірки від 27.08.2019 року №564/26-15-14-02-06/35839738 та прийнятим податковим повідомленням-рішенням від 18.10.2019 року № позивач подав до контролюючого органу письмові заперечення (вх. ГУ ДПС у м. Києві від 03.10.2019 р. №17107/10), в яких щодо заниження податку на прибуток іноземних юридичних осіб у 2016 році на загальну суму 177 829,00 грн. пояснив, що ТОВ «ПВК в Україні» здійснювались розрахунки згідно Генеральної угоди від 12.02.2010 року №ДД/Ф-29/10 з «АО «Первая грузовая компания» (Російська Федерація). Відповідно до вищезазначеного договору за період з 01.04.2016 року по 31.03.2019 року ТОВ «ПВК в Україні» здійснило виплату нерезиденту «АО «Первая грузовая компания» (Російська Федерація), доходу джерелом його походження в Україні у вигляді відсотків за користування позикою у загальному розмірі 64 352,39 дол. США (екв. 1 778 286,25 грн.) в 2016 році. У своїх запереченнях позивач зазначив про те, що податок на дохід нерезидента - «АО «Первая грузовая компания» (Російська Федерація) повинен утримуватись та сплачуватись нерезидентом, так як саме нерезидент має право на отримання процентів у зв`язку з укладеними ним договорами.

За результатами розгляду заперечень позивача (вх. ГУ ДПС у м. Києві від 03.10.2019 року №17107/10) рішенням Державної податкової служби України від 15.10.2019 року №25627/10/26-15-05-02-06 висновки акта перевірки від 27.08.2019 року №564/26-15-14-02-06/35839738 «Про результати документальної планової виїзної перевірки ТОВ «ПВК в Україні» залишено без змін, а заперечення - без задоволення.

Вважаючи винесене податкове повідомлення - рішення відповідача протиправним, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 160.1 статті 160 Податкового кодексу України будь-які доходи, отримані нерезидентом із джерелом їх походження з України, оподатковуються в порядку і за ставками, визначеними цією статтею.

Підпунктом «а» пункту 160.1 статі 160 Податкового кодексу України визначено, що для цілей цього пункту під доходами, отриманими нерезидентом із джерелом їх походження з України, розуміються, зокрема, проценти, що сплачуються на користь нерезидента, у тому числі проценти за позиками та борговими зобов`язаннями, випущеними (виданими) резидентом.

Згідно пункту 160.2 статті 160 Податкового кодексу України резидент або постійне представництво нерезидента, що здійснюють на користь нерезидента або уповноваженої ним особи (крім постійного представництва нерезидента на території України) будь-яку виплату з доходу з джерелом його походження з України, отриманого таким нерезидентом від провадження господарської діяльності (у тому числі на рахунки нерезидента, що ведуться в національній валюті), крім доходів, зазначених у пунктах 160.3 - 160.7 цієї статті, зобов`язані утримувати податок з таких доходів, зазначених у пункті 160.1 цієї статті, за ставкою в розмірі 15 відсотків їх суми та за їх рахунок, який сплачується до бюджету під час такої виплати, якщо інше не передбачено положеннями міжнародних договорів України з країнами резиденції осіб, на користь яких здійснюються виплати, що набрали чинності.

Таким чином законодавством України передбачено, що оподаткуванню податком на прибуток за ставкою в розмірі 15% підлягають виплачені резидентом на користь нерезидента проценти за позиками та борговими зобов`язаннями.

Відповідно до матеріалів справи, ТОВ «Перша вантажна компанія в Україні» здійснювалась виплата доходу нерезиденту ОАО «Первая грузовая компания» (Російська Федерація) у вигляді процентів за користування позикою по Генеральній угоді від 12.02.2010 року № ДД/Ф-29/10. Відповідно до вищезазначеного договору за період з 01.04.2016 року по 31.03.2019 року ТОВ «ПВК в Україні» здійснило виплату нерезиденту «АО «Первая грузовая компания» (РФ) доходу джерелом його походження із України у вигляді відсотків за користування позикою у загальному розмірі 64 352,39 дол. США (екв. 1 778 286,25 грн.) у 2016 році.

Перевіркою встановлення порушення п.п.141.4.2 п. 141.4 ст. 141 ПК України, а саме: при виплаті «АО «Первая грузовая компания» (РФ) доходу у вигляді відсотків згідно генеральної угоди від 12.02.2010 року у розмірі 64 352,39 дол. США (екв. 1 778 286,25 грн.), податок на прибуток іноземних юридичних осіб ТОВ «ПВК в Україні» не утримувався та не сплачувався, таким чином встановлено заниження податку на прибуток іноземних юридичних осіб у сумі 177 829 грн. за 2016 рік.

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки Міжрегіональної інспекції Федеральної податкової служби з централізованої обробки даних, ОАО «Первая грузовая компания» дійсно розглядалося у 2016 році як юридична особа, яка постійно перебуває на території Російської Федерації з метою застосування Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про уникнення подвійного оподаткування доходів та майна та попередження ухилень від сплати податків від 08.02.1995 року.

Статтею 103 Податкового кодексу України регламентовано порядок застосування міжнародного договору України про уникнення подвійного оподаткування стосовно повного або часткового звільнення від оподаткування доходів нерезидентів із джерелом їх походження з України.

За приписами пункту 103.1 статті 103 Податкового кодексу України застосування правил міжнародного договору України здійснюється шляхом звільнення від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України, зменшення ставки податку або шляхом повернення різниці між сплаченою сумою податку і сумою, яку нерезиденту необхідно сплатити відповідно до міжнародного договору України.

Відповідно до пункту 103.2 статті 103 Податкового кодексу України особа (податковий агент) має право самостійно застосувати звільнення від оподаткування або зменшену ставку податку, передбачену відповідним міжнародним договором України на час виплати доходу нерезиденту, якщо такий нерезидент є бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу і є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір України.

Як установлено пунктом 103.4 статті 103 Податкового кодексу України підставою для звільнення (зменшення) від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України є подання нерезидентом з урахуванням особливостей, передбачених пунктами 103.5 і 103.6 цієї статті, особі (податковому агенту), яка виплачує йому доходи, довідки (або її нотаріально засвідченої копії), яка підтверджує, що нерезидент є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір України), а також інших документів, якщо це передбачено міжнародним договором України.

Довідка видається компетентним (уповноваженим) органом відповідної країни, визначеним міжнародним договором України, за формою, затвердженою згідно із законодавством відповідної країни, і повинна бути належним чином легалізована, перекладена відповідно до законодавства України (пункт 103.5 статті 103 ПК України).

За змістом пункту 103.8 статті 103 Податкового кодексу України особа, яка виплачує доходи нерезидентові у звітному (податковому) році, у разі подання нерезидентом довідки з інформацією за попередній звітний податковий період (рік) може застосувати правила міжнародного договору України, зокрема щодо звільнення (зменшення) від оподаткування, у звітному (податковому) році з отриманням довідки після закінчення звітного (податкового) року.

Між Урядом України та Урядом Російської Федерації укладено Угоду про уникнення подвійного оподаткування доходів та майна та попередження ухилень від сплати податків від 08.02.1995, яку ратифіковано Верховною Радою України Законом України №369/95-ВР від 06.10.1995 «Про ратифікацію Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про уникнення подвійного оподаткування доходів та майна та попередження ухилень від сплати податків».

Згідно зі статтею 11 Угоди, проценти, що виникають в одній Договірній Державі і сплачуються резиденту другої Договірної Держави, можуть оподатковуватись у цій другій Договірній Державі, якщо такий резидент має фактичне право на ці проценти.

Однак, такі проценти можуть також оподатковуватись у тій Договірній Державі, в якій вони виникають, і відповідно до законодавства цієї Держави, але якщо одержувач фактично має право на проценти, податок, що стягується, не повинен перевищувати 10 процентів від загальної суми процентів.

Незважаючи на положення пункту 2, проценти, які виникають: а) у Росії і сплачувані Уряду України або Національному банку України, будь-якому іншому створеному в ній органу державної влади, органу місцевого самоврядування, а також по гарантованим ними кредитам, звільняються від російського податку; б) в Україні і сплачувані Уряду Росії або Центральному банку Росії, будь-якому іншому створеному в ній органу державної влади, а також по гарантованим ними кредитам, звільняються від українського податку.

Термін «проценти» при використанні в цій статті означає доход від боргових вимог будь-якого виду, зокрема, доход від урядових цінних паперів і доход від облігацій чи боргових зобов`язань, включаючи премії та винагороди, що сплачуються стосовно таких цінних паперів, облігацій та боргових зобов`язань.

Положення пунктів 1 і 2 не застосовуються, якщо особа, що фактично має право на проценти, яка є резидентом однієї Договірної Держави, здійснює підприємницьку діяльність у другій Договірній державі, в якій виникають проценти, через розташоване в ній постійне представництво, або надає в цій другій Державі незалежні особисті послуги з розташованої там постійної бази, і боргова вимога, на підставі якої сплачуються проценти, дійсно відноситься до такого постійного представництва або постійної бази. У такому випадку застосовуються положення ст. 7 або статті 14 цієї Угоди.

Вважається, що проценти виникають у Договірній Державі, якщо платником є будь-який створений в ній орган державної влади, орган місцевого самоврядування або резидент цієї Держави. Якщо, проте, особа, що сплачує проценти, незалежно від того, є вона резидентом Договірної Держави чи ні, має в Договірній Державі постійне представництво або постійну базу, у зв`язку з якими і виникла заборгованість, по якій сплачуються проценти, і витрати по сплаті цих процентів несе постійне представництво або постійна база, то вважається, що такі проценти виникають у тій Державі, в якій міститься постійне представництво або постійна база.

Зміст наведених положень у їх системному зв`язку свідчить про те, що проценти, сплачені позивачем за кредитним договором (договором позики) резиденту Російській Федерації, можуть також оподатковуватись в Україні відповідно до її законодавства з урахуванням норм міжнародних угод щодо максимального розміру ставки податку та інших особливостей оподаткування за цими угодами. Положення статті 11 Конвенції не можуть трактуватися як такі, що надають платнику податку право вибору, в якій саме з двох договірних держав здійснюватиметься оподаткування одержаного доходу, оскільки таке тлумачення не відповідає дійсному змісту вказаної міжнародної угоди та суті податку.

Пунктами 1, 2 статті 11 Конвенції встановлюється компромісне рішення для двох держав, яке передбачає оподаткування процентів у країні нерезидента, але залишає таке право і країні - джерелу походження процентів, у разі якщо це передбачено податковим законодавством цієї держави.

Аналогічний підхід до розуміння оподаткування в Україні доходів нерезидентів із джерелом їх походження з України викладено у постановах Верховного Суду України від 30.10.2012 року у справі №21-285а12 та від 05.04.2016 року у справі №826/17223/14, а також в постановах Верховного Суду від 31.08.2018 року у справі №2а/0370/1070/12 (касаційне провадження №К/9901/9513/18), від 28.10.2019 року у справі №810/6817/13-а (касаційне провадження №К/9901/3834/18), від 11.11.2019 року у справі №560/2/19 (касаційне провадження №К/9901/21786/19) та від 07.02.2020 року у справі №814/902/13-а (касаційне провадження №К/9901/27563/18).

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок, що податок на дохід нерезидента повинен утримуватись та сплачуватись нерезидентом, так як він має правові підстави на отримання процентів у зв`язку з укладеними ним договорами, оскільки наявність довідки Міжрегіональної інспекції Федеральної податкової служби з централізованої обробки даних є лише підставою для застосування однієї з двох пільг - звільнення або зменшення ставки податку, залежно від передбачених Конвенцією умов. Пункт 2 статті 11 Конвенції передбачає лише можливість застосування зниженої податкової ставки у розмірі 10%, у зв`язку з чим, доводи апелянта є обґрунтованими, а винесене спірне податкове повідомлення - рішення - законним.

Задовольняючи позовні вимоги судом першої інстанції було зазначено, що податок на дохід нерезидента повинен утримуватись та сплачуватись нерезидентом, так як він має правові підстави на отримання процентів у зв`язку з укладеними ним договорами, що відповідає висновкам у постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.10.2016 року у справі №826/13173/16, яка набрала законної сили.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що постановою Верховного Суду від 16 листопада 2021 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.10.2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 08.02.2017 року у справі №826/13173/16 - скасовано, ухвалено у справі №826/13173/16 нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було частково порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС - задовольнити, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 жовтня 2021 року - скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 245, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 жовтня 2021 року - скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша вантажна компанія в Україні» - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: Я.Б.Глущенко

Я.М.Собків

Повний текст виготовлено 26 липня 2022 року.