Справа № 380/5090/22
Суддя: Чаплик Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2022-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/5090/22
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без розгляду

18 липня 2022 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Чаплик І.Д.,

секретар судового засідання Посмітюх К.Т.,

за участю:

представника позивача Вовк У.Я.,

представника відповідача Холявка І.Я.,

розглянув у підготовчому засіданні у місті Львові клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду та заяву представника позивача про поновлення строку на звернення до суду у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Беллус УА до Головного управління Державної податкової служби у Львівській області (як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

в с т а н о в и в :

товариство з обмеженою відповідальністю Беллус УА (80350, Львівська область, с. Сопошин, вул. Вокзальна, 21 ) звернулось до суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Львівській області (як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України (43005393)) (79026, м. Львів, вул. Стрийська, 35), в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № від 19.03.2021; №02 від 30.03.2021 та №8937/13010704 від 28.04.2021.

Ухвалою від 09.03.2022 позовну заяву залишено без руху та встановлено для позивача строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 11.04.2022 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали, подати відзив на позовну заяву та всі письмові докази, що підтверджують заперечення проти позову та призначено підготовче засідання на 11.05.2022.

В судовому засіданні 11.05.2022 представником відповідача заявлено клопотання про надання позивачем доказів отримання оскаржуваних повідомлень-рішень, в зв`язку з чим оголошено перерву для надання обгрунтованих пояснень сторонами щодо дотримання строку звернення з даним позовом до суду.

На адресу суду 16.05.2022 від Головного управління ДПС у Львівській області надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду. Клопотання обґрунтоване тим, що позивачем пропущено встановлений ст.122 КАС України шестимісячний строк звернення до суду. В підтвердження своєї позиції представник відповідача покликається на постанову Верховного Суду від 26.11.2020 у справі №500/2486/19.

У підготовчому засіданні 01.06.2022 представник відповідача клопотання про залишення позовної заяви без розгляду підтримав та просив суд його задовольнити.

Представник позивача в судове засіданні 01.06.2022 не з`явився, жодних обгрунтованих пояснень щодо дотримання строку звернення з даним позовом до суду не подав, причин неявки не повідомив. В подальшому цього ж дня, але після судового засідання через «електронний суд» до суду надійшло клопотання від представника позивача про відкладення розгляду справи, яке зареєстроване 03.06.2022 за вх№38756.

Ухвалою суду від 01.06.2022 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду та надіслання на адресу відповідача обґрунтованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з вказаним позовом та доказів на підтвердження поважності причин такого пропуску.

Від позивача на адресу суду надійшла заява (вх. № 39276 від 07.06.2022) про усунення недоліків позовної заяви, в якій представник позивача просить поновити строк позовної давності та прийняти позов до розгляду. Заява обгрунтована тим, що позивач не отримував оскаржувані податкові повідомлення-рішення, йому не було відомо про їх існування, а наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення жодним чином не можуть свідчити про те, що у вказаних відправленнях були саме оскаржувані податкові повідомлення-рішення, тому вказані додатки не можуть братись до уваги судом як достовірні з метою встановлення початку строку позовної давності. При цьому, тягар доведення хибності (відсутності правових підстав) обраного платником варіанту поведінки покладається законом на контролюючий орган. (постанова КАС ВС від 10 лютого 2021 року у справі № 380/671/20.), а тому податковий орган повинен доводити факт отримання позивачем оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

В підтвердження поважності причин пропуску строку представник позивача покликається на те, що єдиним учасником позивача є іноземна компанія, а бенефіціаром та директором є іноземні громадяни, правова обізнаність яких є обмеженою та які очевидно не були свідомі про ту чи іншу судову практику (включно з позиціями Верховного Суду) щодо порядку та строків звернення до суду для захисту прав та інтересів товариства. Тому для позивача критично важливим було знайти належно обізнаного юридичного консультанта з цією метою. Вказує, що позивачем неодноразово вживалися заходи з пошуку адвокатів, які б могли надати допомогу у захисті прав та законних інтересів позивача в даній справі. Про активний пошук адвокатів свідчать листи-відповіді про відмову надавати правову допомогу позивачу ряд адвокатів не змогли в силу тих чи інших обставин допомогти з підготовкою позову (великою мірою, зважаючи на обсяг матеріалів, які підлягали вивченню в рамках господарських правовідносин позивача з контрагентами). Тому ТзОВ «Беллус УА» зайняло багато часу на пошуки юристів, які б надали свою допомогу в даній справі. Більше того, директор компанії значну частину часу після виявлення порушення прав ТзОВ «Беллус УА» з боку органів податкової служби, перебував за межами території України, що також вплинуло на часові межі, протягом яких позивач міг звернутися за захистом своїх прав, так як право підпису від імені Товариства належить лише директору та навіть укладення договору про надання правової допомоги вимагало його присутності в Україні. В підтвердження поважності причин пропуску строку позивач також покликається і на обставини, які не залежали від позивача, що могли вплинути на строк звернення з вказаною позовною заявою, а саме, встановлення постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19" карантину, що неодноразово продовжувався. Відтак просить визнати поважними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду та поновити строк звернення до суду.

Від відповідача на адресу суду надійшли додаткові пояснення (вх. №39466 від 07.06.2022), в яких представник відповідача просить відмовити у задоволенні клопотання про поновлення строку та залишити позов без розгляду, покликаючись на відсутність поважних причин, які зазначено позивачем, для його поновлення. Зазначає, що на момент подання позову (11 лютого 2022 року) та відкриття судом провадження у справі сталою була судова практика, відповідно до якої статтями 56, 102 ПК України не визначається процесуальний строк звернення до суду із позовами про оскарження податкових повідомлень-рішень. При цьому, при обґрунтуванні питання поновлення пропущеного строку позивач не посилається як на підставу поновлення - зміну сталої правозастосовної практики. Вказує, що законодавець не ставить перед контролюючим органом обов`язок скеровувати платнику податків податкові повідомлення-рішення листом із описом вкладення, тому вимагати в Головного управління ДПС у Львівській області доказу, який би дозволив встановити, чи було цим листом направлено саме оскаржуване повідомлення-рішення є недоречним, і не може спростовувати факт направлення позивачу оскаржуваних рішень. Також відповідач не вважає тривалий пошук адвокатів та встановлення карантину поважними причинами пропуску строку звернення з позовом з огляду на відсутність доказів в підтвердження таких причин.

У підготовчому засіданні представник відповідача клопотання про залишення позовної заяви без розгляду підтримав та просив суд його задовольнити з підстав, зазначених у клопотанні та додаткових поясненнях.

У підготовчому засіданні представник позивача проти клопотання про залишення позовної заяви без розгляду заперечила та просила суд поновити строк звернення до суду з підстав, зазначених у заяві про усунення недоліків позовної заяви.

Розглянувши клопотання представників сторін з питань строку звернення до суду, суд встановив такі обставини.

Предметом спору в даній справі є визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № від 19.03.2021; №02 від 30.03.2021 та №8937/13010704 від 28.04.2021. Вказані податкові повідомлення-рішення прийняті контролюючим органом за результатами документальної позапланової виїзної перевірки товариства з обмеженою відповідальністю Беллус УА та не оскаржувалися позивачем в порядку процедури адміністративного оскарження.

Факт отримання оскаржуваних рішень позивачем підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення з відмітками про вручення позивачу:

податкове повідомлення-рішення № від 19.03.2021 вручено 25.03.2021;

податкове повідомлення-рішення №02 від 30.03.2021 вручено 02.04.2021;

податкове повідомлення-рішення №8937/13010704 від 28.04.2021 вручено 30.04.2021.

Позивач, товариство з обмеженою відповідальністю Беллус УА, звернулося з даним позовом до суду 03.03.2022.

Спірним у цій справі є питання дотримання позивачем строку звернення до суду з позовом про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень рішень, а також наявність підстав вважати поважними причини пропуску строку, які вказані представником позивача у позовній заяві.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у статті 55 Конституція України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Разом з тим право на доступ до правосуддя в Україні, як і в більшості держав світу, не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання принципу - верховенства права, а точніше, одного з його елементів - принципу правової визначеності.

Відповідно до частини першої та другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого вказаним Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи вказаним Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Згідно з частиною третьою статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Вищенаведені правові положення свідчать, що законодавець допускає ймовірність виявлення судом факту недотримання строку звернення до суду і після відкриття провадження у справі, внаслідок чого позов може бути залишений без розгляду. При цьому, приписи статті 123 КАС України передбачають право особи подати заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду з наведенням поважних причин такого пропуску.

Заявляючи клопотання про залишення позову без розгляду, представник Головного управління Державної податкової служби у Львівській області покликається на сформовану правову позицію Верховним Судом у постанові від 26.11.2020 у справі №500/2486/19, згідно якої норма пункту 56.18 статті 56 ПК України не визначає процесуального строку звернення до суду і відповідно не є спеціальною щодо норми пункту 56.19 статті 56 ПК України, а тому строк звернення до суду із позовом про оскарження податкових повідомлень-рішень регламентується ст.122 КАС України, який в спірному випадку позивачем пропущено.

Надаючи оцінку вказаним доводам представника податкового органу, сул враховує, що ухвалюючи постанову від 26.11.2020 у справі № 500/2486/19, Верховний Суд виходив, зокрема, з того, що граматичне тлумачення змісту пункту56.18 статті 56 ПК України дає підстави для висновку, що вказана норма не встановлює процесуальних строків звернення до суду. Абзац перший цієї норми презюмує право платника податків використати судовий порядок оскарження відповідного рішення контролюючого органу та встановлює момент виникнення права на відповідне оскарження - з моменту отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу. Також він передбачає, що при реалізації такого права необхідно враховувати строки давності, установлені статтею 102 ПК України. При цьому, мова йде не тільки про строки, згадані в абзаці першому пункту 102.1 цієї статті. Аналіз статті 102 ПК України дає підстави для висновку, що після закінчення визначеного у ній строку давності питання вирішення спору, зокрема, щодо правомірності податкового повідомлення-рішення взагалі не може бути поставлене перед контролюючим органом вищого рівня або судом. Суд дійшов висновку, що зазначений у пункті 102.1 статті 102 ПК України строк є саме строком давності, який має матеріально-правову природу, а тому не може бути одночасно і процесуальним строком звернення до суду.

Водночас, судова палата дійшла висновку, що пункт 56.19 статті 56 ПК України прямо встановлює строк для звернення до суду у разі застосування платником податку досудового порядку оскарження податкового повідомлення-рішення чи іншого рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання, і цей строк становить один місяць від наступного дня після закінчення процедури адміністративного оскарження.

З цих підстав суд відступив від висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду від 3 квітня 2020 року у справі №2540/2576/18, у частині того, що строк для звернення платника податків із позовом до адміністративного суду, у тому числі після використання процедури адміністративного оскарження, становить 1095 днів з дня отримання платником податків рішення, що оскаржено, і сформулював такий правовий висновок.

Суд зазначив, що норма пункту 56.18 статті 56 ПК України не визначає процесуального строку звернення до суду і, відповідно, не є спеціальною щодо норми пункту 56.19 статті 56 ПК України. Водночас норма пункту56.19 статті 56 ПК України є спеціальною щодо норми частини четвертої статті 122 КАС України, має перевагу в застосуванні у податкових спорах і регулює визначену її предметом групу правовідносин - оскарження в судовому порядку податкових повідомлень-рішень та інших рішень контролюючих органів про нарахування грошових зобов`язань за умови попереднього використання позивачем досудового порядку вирішення спору (застосування процедури адміністративного оскарження - абзац третій пункту56.18 статті 56 ПК України). Вона встановлює строк для їх оскарження протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.

Отже, правовий висновок, викладений у вищевказаній постанові безпосередньо стосується застосування пункту 56.19 статті 56 ПК України при вирішенні питання дотримання строку звернення до суду з позовом про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень після проведення процедури адміністративного оскарження.

Водночас, у постанові від 26 листопада 2020 року у справі № 500/2486/19 Верховний Суд у складі судової палати також більш широко виклав і новий підхід у тлумаченні пунктів 56.18 статті 56і 102.1 статті102 ПК України як норм, які не визначають процесуального строку звернення до суду в податкових правовідносинах, що мало бути враховано у подальшому правозастосуванні при вирішенні аналогічних питань. Отож, цей висновок фактично мав універсальний характер.

При цьому суд враховує, що предмет спору у межах якого здійснювався вказаний касаційний перегляд у справі № 500/2486/19, не давав можливості у вказаній адміністративній справі здійснити відступлення від існуючого до цього правозастосування щодо тривалості строку звернення до суду у випадку судового оскарження податкових повідомлень-рішень (рішень про застосування штрафних санкцій) без використання досудового порядку вирішення спору, яке продемонстровано у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 3 квітня 2018 року у справі №826/5325/17, від 23 травня 2018 року у справі №803/728/17, від 18 червня 2018 року у справі № 805/1146/17-а, та зводилось до наявності у платника податків права на звернення до суду з таким позовом протягом встановлених пунктом102.1 статті 102 ПК України1095 днів з моменту отримання такого рішення.

Питання щодо дотримання строку звернення до суду з позовом про визнання протиправним і скасування податкових повідомлень-рішень у разі, коли платником податків не проводилася процедура адміністративного оскарження таких рішень як досудового порядку вирішення спору, вирішено 27.01.2022 судовою палатою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові по справі №160/11673/20 від 27 січня 2022 року, у якій зазначено, що, оскільки відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 26.11.2020 у справі № 500/2486/19,ПК України не містить норм, які б визначали процесуальний строк звернення до суду з позовом у випадку, якщо платником податків не використовувалася процедура досудового вирішення спору (адміністративного оскарження), застосуванню підлягають загальні норми процедури судового оскарження в рамках розгляду публічно-правових спорів, які встановлені КАС України.

Згідно з абзацом першим частини другоїстатті 122 КАС Українидля звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З метою забезпечення єдиної правозастосовчої практики під час судового розгляду відповідних спорів у справах, у яких позивачами не використовувалась процедура адміністративного оскарження рішень податкового органу про нарахування грошових зобов`язань, та у розвиток правового підходу, викладеного у постанові Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі № 500/2486/19, судова палата відступає від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 3 квітня 2018 року у справі №826/5325/17, від 23 травня 2018 року у справі №803/728/17, від 18 червня 2018 року у справі № 805/1146/17-а та вважає за необхідне сформулювати такий правовий висновок.

Процесуальний строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення (рішення про застосування штрафних санкцій) у випадку, якщо платником податків не використовувалася процедура досудового вирішення спору (адміністративного оскарження) визначається частиною другою статті 122 КАС України- становить шість місяців і обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Судова палата вважає, що такий висновок не суперечить пункту 56.18 статті 56 ПК України, який закріплює право на звернення до суду з позовом у будь-який момент після отримання такого рішення, але при реалізації цього права має враховуватися строк давності.»

З урахуванням викладеного, враховуючи висновок Верховного Суду щодо питання застосування пунктів 56.18 статті 56і 102.1 статті 102 ПК Україниі суд доходить висновку про те, що строк звернення до суду з цим позовом визначається статтею 122 КАС України і становить шість місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п. 58.3 ст. 58 ПК України податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу. Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 ст. 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг. У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення. Такий же порядок надіслання податкової вимоги встановлений Податковим кодексом України.

Судом з матеріалів справи встановлено, що факт отримання оскаржуваних рішень позивачем підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення з відмітками про вручення позивачу: податкове повідомлення-рішення № від 19.03.2021 вручено 25.03.2021; податкове повідомлення-рішення №02 від 30.03.2021 вручено 02.04.2021; податкове повідомлення-рішення №8937/13010704 від 28.04.2021 вручено 30.04.2021.

Суд критично оцінює доводи позивача про те, що наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення жодним чином не можуть підтверджувати факт відправлення в них саме оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, оскільки законодавець не ставить перед контролюючим органом обов`язок скеровувати платнику податків податкові повідомлення-рішення листом із описом вкладення. Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.2 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику), що наявне в спірному випадку. Суд також враховує, що представник позивача не заперечує самого факту вручення позивачу поштової кореспонденції від податкового органу у встановлені вище судом строки, проте, доказів отримання від податкового органу іншої кореспонденції в цих конвертах позивачем не подано, як і не подано інших доказів в спростування факту отримання оскаржуваних рішень.

Відтак, строк звернення до суду із цим позовом обчислюється з дня вручення позивачу оскаржуваних податкових повідомлень-рішень. Доводи позивача про те, що строк звернення до суду слід обчислювати з моменту отримання представником позивача копії оскаржуваних рішень є також безпідставними з огляду на відсутність доказів отримання цих рішень в інший спосіб. За таких обставин суд доходить висновку про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом, оскільки звернувся до суду лише 03.03.2022.

Вирішення питання про поновлення строку перебуває в межах дискреційних повноважень суду, який може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк. Для поновлення процесуального строку суд має встановити відповідні обставини, задля чого заявник має довести суду їх наявність та непереборність, у зв`язку з тим, що фактично норма про можливість поновлення процесуальних строків є, по суті, пільгою, яка може застосовуватись як виняток із загального правила, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого визначення законодавцем кожного з процесуальних строків. Тобто на особу, яка звертається з відповідною заявою, покладається обов`язок довести ті обставини, на які остання посилається як на підставу для поновлення пропущеного процесуального строку.

Вирішуючи питання відносно того чи є наведені позивачем причини з приводу пропуску процесуального строку звернення до суду з даним адміністративним позовом поважними, суд враховує наступне.

Поважними можуть бути визнані лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом або заявою про перегляд судового рішення, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.07.2022 у справі №160/18326/21.

Обгрунтовуючи підстави для поновлення строку позивач покликається на неможливість протягом тривалого часу знайти юристів для отримання правової допомоги, необізнаність єдиного учасника позивача іноземного резидента з діючим законодавством та судовою практикою щодо строку звернення до суду, тривале його знаходження за межами України, а також встановлення карантину.

Однак, проаналізувавши вказані підстави та подані на їх підтвердження докази суд не вважає їх такими, що відповідають вищезазначеним критеріям поважності, реальності, непереборності і такими, що об`єктивно були нездоланними на час плину строків звернення до суду.

Так, позивач зазначає, що ним неодноразово вживалися заходи з пошуку адвокатів, які б могли надати допомогу у захисті прав та законних інтересів позивача в даній справі, а в підтвердження затрати тривалого часу на пошук юристів, які можуть здійснити супровід даної справи, позивачем надано листи від двох адвокатських об`єднань про неможливість надання правової допомоги. Однак, як з`ясовано судом, вказані відповіді датовані вереснем та серпнем 2021 року, тобто вже після спливу встановленого строку звернення, а звернень позивача, які би підтверджували факт вжиття позивачем своєчасних заходів для пошуку такої допомоги позивачем не представлено. Крім цього, позивач не був позбавлений можливості забезпечити у штаті підприємства посаду юриста та тим самим створити для себе можливість отримувати правову допомогу.

Доводи представника позивача про перебування директора компанії значну частину часу після виявлення порушення прав ТзОВ «Беллус УА» з боку органів податкової служби за межами території України не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду, оскільки на підтвердження зазначених обставин представником позивача не надано належних доказів, які б безспірно підтверджували той факт, що позивач перебував за межами України. Директор товариства також не був позбавлений користуватися інтернет-ресурсами, засобами телефонного та електронного зв`язку, а також можливості передати свої повноваження іншим працівникам товариства з метою як пошуку кваліфікованих юристів, так і представлення інтересів.

Щодо покликання позивача на встановлення постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19" карантину, що неодноразово продовжувався, то відповідно до змісту вказаної постанови, заборони встановлені з метою запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 не поширювалися на заходи щодо функціонування адвокатських формувань та суб`єктів господарювання, діяльність яких не пов`язана із масовим скупченням людей. Обґрунтованих доказів на підтвердження того, що введені цією постановою №211 обмеження, впроваджені у зв`язку з карантином завадили позивачу, як суб`єкту господарювання своєчасно реалізувати своє право на судове оскарження у цій справі, позивачем не наведено.

Крім цього, суд враховує, що норми пункту 3 розділу VI Прикінцеві положення КАС України в редакції, що діяла з 02 квітня 2020 року визначали, що під час дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, зокрема процесуальні строки звернення до суду, продовжуються на строк дії такого карантину.

Тобто в разі закінчення процесуального строку, який припадає на період дії карантину, такий строк продовжується до закінчення дії карантину.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18 червня 2020 року №731-IX, який набрав чинності 17 липня 2020 року, пункт 3 розділу VI Прикінцеві положення КАС України було викладено в новій редакції.

Положення пункту 3 розділу VI Прикінцеві положення цього Кодексу в редакції, що діє з 17 липня 2020 року, вже не передбачали продовження процесуальних строків на період дії карантину. Пункт 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення зазначеного Закону встановлює, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу VI Прикінцеві положення КАС України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом, тобто 06 серпня 2020 року.

Таким чином, якщо брати до уваги продовження процесуального строку відповідно до пункту 3 розділу VI Прикінцеві положення цього Кодексу в редакції, що діяла з 02 квітня 2020 року, то такий строк сплинув 06 серпня 2020 року.

У цьому разі норми статті 58 Конституції не порушуються, оскільки Закон України від 30.03.2020 № 540-IX передбачав продовження, а не припинення процесуальних строків, які припали на період дії карантину. Норми Закону від 18.06.2020 № 731-IX завчасно (не порушуючи принцип юридичної визначеності) установили обмеження процесуальних строків у часі, що раніше не було зазначено в законі.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду 27.05.2021 у справі № 826/7786/17.

Отже, запровадження карантинних обмежень жодним чином не вплинуло на право позивача щодо звернення до суду за захистом порушеного права.

Поновлення пропущеного процесуального строку є правом суду, яким він користується, виходячи із поважності причин пропуску строку. У цьому випадку обставин, які б об`єктивно перешкоджали позивачу реалізувати своє право на подання позовної заяви протягом законодавчо встановленого строку, не вбачається, а підстави, наведені у клопотанні про поновлення строку звернення до суду, не є поважними та об`єктивно непереборними і не пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами, оскільки залежали від самого позивача.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21.12.2010 у справі Перетяка та Шереметьєв проти України).

Відтак, суд доходить висновку про неповажність причин пропуску позивачем строку звернення до суду, вказаних у позовній заяві та заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду, а також у додаткових поясненнях та про необхідність залишення позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю Беллус УА без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Суд також враховує, що при обґрунтуванні питання поновлення пропущеного строку позивач не посилається як на підставу поновлення - зміну сталої правозастосовної практики, незважаючи на те, що такі доводи представником відповідача зазначено у додаткових поясненнях та озвучено в судовому засіданні, а тому при вирішенні питання поновлення строку суд оцінює підстави, вказані позивачем у заяві про поновлення строку, як це передбачено ч.3 ст.123 КАС України.

Положеннями ч. 13 ст. 171 КАС України визначено, що суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 160, 161 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду (ч. 15 ст. 171 КАС України).

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо провадження в адміністративній справі було відкрито за позовною заявою, яка не відповідає вимогам статей 160, 161, 172 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у строк, встановлений судом.

Ураховуючи те, що позивачем не надано суду доказів поважності причин пропуску звернення до суду, суд доходить висновку про те, що позивачем не виконано вимог ухвали суду від 01.06.2022 про залишення позовної заяви без руху, відтак, позовну заяву слід залишити без розгляду.

Керуючись ст.ст. 122, 123, 169, 171, 240, 243, 248, 256, 293, 294 КАС України, суд -

ухвалив:

визнати неповажними причини пропуску Товариством з обмеженою відповідальністю Беллус УА строку звернення до суду із позовною заявою у справі до Головного управління Державної податкової служби у Львівській області (як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та в задоволенні клопотання позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду відмовити.

Клопотання представника Головного управління Державної податкової служби у Львівській області про залишення позовної заяви без розгляду задовольнити.

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Беллус УА до Головного управління Державної податкової служби у Львівській області (як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги у п`ятнадцятиденний строк з дати складення повного тексту ухвали до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст ухвали складено 25.07.2022.

Суддя Чаплик І.Д.