Справа № 460/600/22
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Гресько О.Р.

22 липня 2022 рокуЛьвівСправа № 460/600/22 пров. № А/857/7061/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.

розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові апеляційну скаргу Рівненської обласної прокуратури на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 березня 2022 року у справі № 460/600/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Рівненської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,

В С Т А Н О В И В:

06.01.2022р. ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Рівненської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в розмірі 229618,48 грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23.03.2022р. позов задоволено.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Рівненська обласна прокуратура подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

18.08.2020р. Наказом Прокуратури Рівненської області № 787-к ОСОБА_1 звільнений з посади начальника відділу нагляду за додержання законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтриманням державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Рівненської області та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру».

18.03.2021р. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду у справі № №460/6862/20, яке залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.10.2021р. суд визнав протиправним та скасував рішення Комісії Офісу Генерального прокурора з атестації прокурорів регіональних прокуратур «Про неуспішне проходження прокурором атестації» від 21.07.2020р. №29, наказ Прокуратури Рівненської області «Про звільнення» від 18.08.2020р. №787к.

Крім того, суд поновив ОСОБА_1 з 20.08.2020р. на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтриманням державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні Прокуратури Рівненської області або на рівнозначній посаді в Рівненській обласній прокуратурі.

Також, суд стягнув з Рівненської обласної прокуратури в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 серпня 2020 року - 18 березня 2021 року в розмірі -182 937,80 грн.

Рішення суду в частині поновлення на роботі суд допустив до негайного виконання.

09.12.2021р. Наказом керівника Рівненської обласної прокуратури №1301к ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтриманням державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Рівненської області та органах прокуратури з 20.08.2020р.

Отже, в період з 19.03.2021р.- 08.12.2021р. Рівненська обласна прокуратура рішення суду в добровільному порядку не виконала, що свідчить про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Із змісту ч.1, ч.8 ст.235 КЗпП України видно що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості, і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні.

Згідно п.3 ч.1 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

ч.5 ст.124 Конституції України передбачено, що обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства.

В п.34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. №9 Про практику розгляду судами трудових спорів роз`яснено, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

ст.370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновків, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно, і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

ст.236 КЗпП України встановлено, що в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

Обов`язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення його на роботі настає тільки тоді, коли така затримка була допущена з вини власника або уповноваженого ним органу. Якщо ж це сталося не з вини власника або уповноваженого ним органу, а з вини самого працівника, середній заробіток за час затримки поновлення на роботі не повинен йому виплачуватися.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що позивач не звертався із заявою та не з`являвся в органи прокуратури для виконання рішення суду про поновлення на роботі та про відсутність виконавчих документів про виконання судового рішення, оскільки рішення суду про поновлення на роботі відповідно до вимог ч.8 ст.235 КЗпП України, п.3 ч.1 ст.371 КАС України підлягає негайному виконанню, та є обов`язковим для виконання посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Враховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що у зв`язку з невиконанням Рівненською обласною прокуратурою рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі, відповідно до ст.236 КЗпП України є підставою для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

ч.3 п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992р. Про практику розгляду судами трудових спорів визначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відсторонення від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Порядок обчислення середнього заробітку визначений у Постанові Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995р. Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати. (далі Порядок № 100)

В п.5, п. 8 розділу ІV Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку та число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Як видно з матеріалів справи, сума середньоденної заробітної плати позивача становить 1261,64 грн.

Починаючи з 19.03.2021р. -08.12.2021р. включно строк вимушеного прогулу становить 182 робочих днів за виключенням святкових та неробочих днів 03.05.2021 р., 04.05.2021р., 10.05.2021 р., 21.06.2021 р., 28.06.2021 р., 24.08.2021 р., 14.10.2021 р..

Тобто, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить- 229618,48 грн (1261,64 грн х 182 робочих днів).

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі складає - 229618,48грн. які слід стягнути з Рівненської обласної прокуратури в користь позивача.

ч.1,ч.2 ст.233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а у справах про звільнення у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Системний аналіз ст.3,ст.4, 24, 94 КЗпП України, ст.2 Закону України Про оплату праці, Рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013р. № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013, дає підстави для висновків, що середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівнику за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст.2 Закону України Про оплату праці.

Тобто, середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Висновки колегії суддів узгоджуються з правовою позицією яка викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019р. у справі № 910/4518/16, постанові Верховного Суду від 10.10.2019р. у справі № 522/13736/15, від 21.04.2021р. № 461/1303/19.

ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції були порушені, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність, з врахуванням ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Верховний Суд України в рішенні від 16.09.2015р. у справі № 21-1465а15 вказав, що спосіб порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення.

Колегія суддів також не приймає до уваги за безпідставністю доводи апелянта про те що у разі поновлення працівника на роботі у зв`язку з незаконним звільненням за період у якому він отримував інший заробіток, підлягає до стягнення не середній заробіток, а різниця у заробітку.

В даному випадку апелянт покликаються на ту обставину, що позивач займався адвокатською діяльністю, Зокрема, має місце несумісність посади прокурора із зайняттям адвокатською діяльністю.

З правової позиції Верховного суду яка викладена в постановах від 25.05.2016р. у справі № 6-511цс16, від 21.09.2017р. у справі №6-2597цс16, від 22.11.2017р. у справі №6-1660цс 16, від 0103.2018р. у справі 818/149/17, від 30.03.2021р. у справі № 826/7251/15 видно, що покликання скаржника на п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів який визначає що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час, є безпідставними. Оскільки, викладені в ньому роз`яснення зроблені з врахуванням вимог ч.3 ст.117 КЗпП України, яку було виключно на підставі Закону України від 20.12.2005р. Про внесення змін до Кодексу законів про працю України .

В п.5 ч.1 ст.242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норми права викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, системний аналіз ст. 18 Закону України Про прокуратуру, п.1 ч.1 ст. 25 Закону України Про запобігання корупції, ст.7 Закону України Про адвокатуру дає підстави для висновків, що посада прокуратура є несумісною із діяльністю адвоката. При цьому, у разі виникнення обставин несумісності, адвокат у триденний строк з дня виникнення таких обставин подає заяву про зупинення адвокатської діяльності.

Однак, обставиною несумісності, виникнення якої обумовлює обов`язок адвоката зупинити адвокатську діяльність, в контексті спірних правовідносин є видання суб`єктом владних повноважень наказу про поновлення особи на роботі. В даному випадку, обставини несумісності не виникли, оскільки рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді, відповідач не виконав.

Норми закону не містять застережень щодо неможливості поновлення на посаді незаконно звільненого працівника на підставі судового рішення у разі, якщо він перебуває на іншій службі, або провадить адвокатську діяльність, а питання несумісності повинно вирішуватись після поновлення позивача на посаді.

Таким чином, доводи апелянта щодо неможливості виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді з огляду на несумісність посади прокурора із адвокатською діяльністю останнього також є безпідставними.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі Полях та інші проти України суд дійшов висновку, що у нього немає жодних причин сумніватись, що після ухвалення рішення суду національні суди зможуть поновити розгляд цих справ і присудити відповідне відшкодування втраченої заробітної плати. Заявники мають законні сподівання отримати не тільки відшкодування втраченої заробітної плати, а й будь-яких інших пов`язаних з цим сум, передбачених національним законодавством.

За таких, обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Рівненської обласної прокуратури діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України.

Інші доводи апеляційних скарг фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п.29).

Також згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

В ст.242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Рівненської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 березня 2022 року у справі № 460/600/22 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді Р. Б. Хобор
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 22.07.2022р.