Справа № 640/13975/20
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2022-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2022 року

м. Київ

справа №640/13975/20

адміністративне провадження № К/9901/8422/21 , №К/9901/9521/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,

суддів: Калашнікової О.В., Соколова В.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та Вищого антикорупційного суду на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 грудня 2020 року (суддя Шевченко Н. М.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2021 року (судді: Мєзєнцев Є.І., Земляна Г.В., Файдюк В.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Вищого антикорупційного суду про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Вищого антикорупційного суду (далі - відповідач, ВАКС), в якому просив:

зобов`язати Вищий Антикорупційний суд нарахувати та виплатити ОСОБА_1 відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII суддівську винагороду: за період з 23 квітня 2019 року по 05 вересня 2019 року з врахуванням регіонального коефіцієнту 1,25 та доплати за вислугу років в розмірі 20%;

за періоди з 19 серпня 2019 року по 23 серпня 2019 року та з 11 листопада 2019 року по 29 листопада 2019 року - без застосування Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, та з урахуванням пункту 1 позовних вимог;

за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року без застосування неконституційного обмеження, встановленого статтею 29 Закону України Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» № 553-ІХ.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідачем протиправно зменшено розмір його суддівської винагороди.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Зобов`язано Вищий антикорупційний суд нарахувати та виплатити суддівську винагороду ОСОБА_1 за періоди перебування у додатковій оплачуваній відпустці у зв`язку з навчанням з 19 серпня 2019 року по 23 серпня 2019 року та з 11 листопада 2019 року по 29 листопада 2019 року відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» з урахуванням виплачених сум.

Зобов`язано Вищий антикорупційний суд нарахувати та виплатити суддівську винагороду ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року, обчисливши її відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" з урахуванням виплачених сум.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції про те, що відповідач зобов`язаний виплатити позивачу суддівську винагороду, оскільки ОСОБА_1 мав додаткову відпустку у зв`язку з навчанням в аспірантурі, тому з урахуванням статті 217 КЗпП України за працівником, за основним місцем роботи, зберігається середня заробітна плата. Таким чином, застосування відповідачем Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100), є помилковим.

Також суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що відповідач діяв всупереч статті 130 Конституції України та Закону України «Про судоустрій та статус суддів», що призвело до протиправного зменшення розміру нарахованої та виплаченої позивачу суддівської винагороди за квітень-серпень 2020 року, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими.

В частині позовних вимог про зобов`язання Вищого Антикорупційного суду нарахувати та виплатити ОСОБА_1 відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII суддівську винагороду: за період з 23 квітня 2019 року по 05 вересня 2019 року з врахуванням регіонального коефіцієнту 1,25 та доплати за вислугу років в розмірі 20%, суди дійшли висновку про відсутність правових підстав для їх задоволення, з огляду на те, що у спірний період з 23 квітня 2019 року по 05 вересня 2019 року позивач не здійснював правосуддя, тому відповідно до частини десятої статті 135 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» не має права на доплати до посадового окладу, зокрема регіонального коефіцієнту 1,25 та доплати за вислугу років в розмірі 20%.

Підстави касаційного оскарження та їх обґрунтування

У касаційній скарзі ВАКС указує на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

ВАКС рішення судів попередніх інстанцій оскаржує відповідно до вимог пунктів 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Обґрунтовуючи пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, як підставу касаційного оскарження скаржник наголошує на відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме щодо стягнення з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України матеріальної шкоди у вигляді неотриманої суддівської винагороди за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року, завданої правовим актом, визнаним неконституційним рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020.

Відсутній і висновок Верховного Суду щодо питання застосування відповідних норм права судами, які здійснюють функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення своєї діяльності.

Відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування Порядку №100, у правовідносинах щодо надання й оплати суддям додаткових відпусток у зв`язку з навчання.

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або; 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 4) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Частиною третьою статті 353 КАС України встановлено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд, якщо: 1) справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави його відводу обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) справу розглянуто адміністративними судами за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені в судовому рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) судове рішення ухвалено судом з порушенням правил юрисдикції (підсудності), визначених статтями 20, 22, 25-28 цього Кодексу.

Верховний Суд не приймає до уваги посилання ВАКС на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України, як підставу касаційного оскарження, зважаючи на те, що касаційна скарга не містить мотивів та обґрунтувань порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, визначених у частинах другій-третій статті 353 КАС України.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 указує на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Обґрунтовуючи пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, як підставу касаційного оскарження скаржник наголошує на відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме щодо питання застосування частин четвертої та десятої статті 135 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «про судоустрій і статус суддів», а зокрема щодо можливості застосування регіонального коефіцієнту до посадового окладу судді, який не має повноваження на здійснення правосуддя, а також права судді, який не здійснює правосуддя, на отримання доплат до посадового окладу.

Позиція інших учасників справи

Від відповідача до суду надійшов відзив на касаційну скаргу позивача, в якому він просить залишити без задоволення касаційну скаргу позивача, а рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній позивачем частині залишити без змін.

Від позивача до суду надійшов відзив на касаційну скаргу відповідача, в якому він просить залишити без задоволення касаційну скаргу відповідача, а рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволених позовних вимог залишити без змін.

Рух касаційної скарги

Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Вищого антикорупційного суду на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 грудня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 грудня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2021 року.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 21 липня 2022 року зазначену адміністративну справу призначив до розгляду.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

Указом Президента України "Про призначення суддів Вищого антикорупційного суду" від 11 квітня 2019 року №128/2019 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Вищого антикорупційного суду.

Наказом виконуючого обов`язки голови ВАКС від 23 квітня 2019 року №26/к позивача зараховано до штату ВАКС на посаду судді й визнано таким, що приступив до виконання обов`язків судді 23 квітня 2019 року з посадовим окладом згідно штатного розпису.

Рішенням зборів суддів ВАКС від 07 травня 2019 року №6 визначена дата початку роботи суду 05 вересня 2019 року, до цієї дати відповідачем нарахована та виплачена позивачу суддівська винагорода в сумі базового розміру посадового окладу судді - 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб станом на 01 січня 2019 року (без врахування регіонального коефіцієнту 1,25 як судді, який здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб та доплати за вислугу років в розмірі 20%, що передбачені як складові частини суддівської винагороди частинами четвертою і п`ятою статті 135 Закону України "Про судоустрій та статус суддів").

Наказом голови ВАКС від 09 вересня 2019 року №276/к позивачу установлено з 05 вересня 2019 року щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 20% посадового окладу як такому, стаж роботи на посаді судді якого становить більше 5 років.

Відповідно до наказу голови ВАКС від 14 серпня 2019 року №59/в у період з 19 серпня 2019 року по 23 серпня 2019 року та відповідно до наказу голови ВАКС від 22 жовтня 2019 року №125/в у період з 11 листопада 2019 року по 29 листопада 2019 року позивач перебував у додаткових оплачуваних відпустках у зв`язку із підготовкою та складанням вступних іспитів до аспірантури Львівського державного університету внутрішніх справ, складання заліків та іспитів, та за ці періоди відповідачем нараховано та виплачено позивачу суддівську винагороду із застосуванням для визначення її розміру Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Також, починаючи з 01 січня 2020 року по 17 квітня 2020 року, позивачу нарахована та виплачена відповідачем суддівська винагорода відповідно до статті 135 Закону України №1402-УІІІ в розмірі посадового окладу (50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року) із застосуванням регіонального коефіцієнта 1,25 та доплати за стаж роботи на посаді судді в розмірі 20% посадового окладу.

Проте, починаючи з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року, відповідачем нараховувалась та виплачувалась (з вирахуванням податків та зборів) позивачу суддівська винагорода лише в розмірі 10 розмірів мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2020 року відповідно до статті 29 Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року №553- IX.

Не погоджуючись із такими виплатами суддівської винагороди за відповідні періоди, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Релевантні джерела права й акти їхнього застосування

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами першою, другою статті 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII; в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Відповідно до частин першої та другої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Згідно із пунктами 1 та 2 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII передбачено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Частинами п`ятою, восьмою статті 135 Закону № 1402-VIII передбачено, що суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Цілком таємно", - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Таємно", - 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX (далі - Закон № 553-IX), яким доповнено Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" статтею 29 такого змісту: "Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки. Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)".

Статтею 148 Закону № 1402-VIII визначено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють:

Верховний Суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності;

вищий спеціалізований суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності;

Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України;

Вища рада правосуддя - щодо фінансового забезпечення її діяльності.

Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначаються окремим рядком щодо Верховного Суду, Вищої ради правосуддя, апеляційної палати вищого спеціалізованого суду, а також у цілому щодо апеляційних, місцевих судів.

Видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку.

Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України не можуть бути скорочені в поточному фінансовому році.

Відповідно до частин першої, шостої статті 151 Закону № 1402-VIII державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Положення про Державну судову адміністрацію України та типове положення про її територіальне управління затверджуються Вищою радою правосуддя після консультацій з Радою суддів України.

Рішенням від 17 січня 2019 року № 141/0/15-19 затверджено Положення про Державну судову адміністрацію України (далі - Положення).

Згідно із підпунктом 2 пункту 6 Положення ДСА України відповідно до визначених завдань здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів (крім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів), Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони, ДСА України та її територіальних управлінь.

Позиція Верховного Суду

Частинами першою - третьою статті 341 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1,4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Враховуючи вимоги та обґрунтування касаційних скарг, перегляд оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій здійснюється Верховним Судом в межах цих скарг.

У касаційній скарзі позивач посилається на відсутність висновків Верховного Суду щодо питання застосування частин четвертої та десятої статті 135 Закону № 1402-VIII, зокрема стосовно можливості застосування регіонального коефіцієнту до посадового окладу судді, який не має повноваження на здійснення правосуддя, а також права судді, який не здійснює правосуддя, на отримання доплат до посадового окладу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з дня зарахування до штату ВАКС судді ОСОБА_1 нараховувалася і виплачувалася суддівська винагорода відповідно до Закону №1402-VІІІ.

Так, рішенням зборів суддів Вищого антикорупційного суду від 05 травня 2019 року №6 визначено, що днем початку роботи Вищого антикорупційного суду є 05 вересня 2019 року.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

За змістом частин першої та другої статті 135 Закону №1402-VІІІ суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIII, за яким "суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу", для цілей застосування окремих положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, зі змінами, а саме:

- частини першої статті 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду;

- частини восьмої статті 56, частин першої, другої статті 89 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації;

- частини третьої статті 82, частин шостої, сьомої статті 147 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді.

Конституційний Суд України зазначив, що юридичне регулювання, встановлене положенням частини десятої статті 133 Закону №2453-VI у редакції Закону №192-VIII, яке поширюється на суддів, які не здійснюють правосуддя через обставини, що не залежать від них особисто або не обумовлені їхньою поведінкою, звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів, створює загрозу для незалежності як суддів, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддів. Отже, положення частини десятої статті 133 Закону №2453-VI у редакції Закону № 192 для цілей застосування окремих положень Закону № 1402-VIII суперечить частинам першій, другій статті 126 Конституції України.

Верховний Суд зазначає, що рішенням Конституційного суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 не надано офіційного тлумачення норм закону з приводу того, коли суддя не здійснював правосуддя, у зв`язку з організаційною діяльністю, спрямованою на створення умов для початку процесуальної діяльності новоствореного ВАКС.

Таким чином, спірні правовідносини не стосуються випадків, у яких застосування частини десятої статті 133 Закону №2453-VІ визнано неконституційними.

Відповідно до частини десятої статті 135 Закону №1402-VІІІ суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Отже, цим положенням передбачено два винятки, коли суддя, який не здійснює правосуддя та отримує всі доплати до посадового окладу, - це тимчасова непрацездатність та перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці.

Подібна правова позиція наведена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 0440/6844/18, від 13 травня 2022 року у справі №160/170/20.

Виходячи із аналізу положень Закону №1402-VIII, право на отримання суддівської винагороди за правилами частини другої статті 135 цього закону, виникає у судді за наявної сукупності таких умов:

-проходження кваліфікаційного оцінювання, за результатами якого складено висновок про підтвердження здатності кандидата здійснювати судочинство у відповідному суді, створеному на підставі частини першої статті 1 Закону №1402-VIII та статті 125 Конституції України;

-зайняття відповідної вакантному місцю в рейтингу суддів посади судді до відповідного суду, створеному на підставі частини першої статті 1 Закону №1402-VIII та статті 125 Конституції України.

Зарахування судді до штату відповідного суду, створеного на підставі частини першої статті 1 Закону №1402-VIII та статті 125 Конституції України;

-фактичне виконання своїх обов`язків, тобто здійснення правосуддя у відповідному суді, створеному на підставі частини першої статті 1 Закону №1402-VIII та статті 125 Конституції України;

-законодавче закріплення розміру посадового окладу суддівської винагороди для судді суду, створеного на підставі частини першої статті 1 Закону №1402-VIII та статті 125 Конституції України.

Отже, лише за сукупної наявності цих умов у судді виникає право на отримання суддівської винагороди, передбаченої Законом №1402-VIII.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 826/13355/17, від 14 травня 2020 року у справі №826/12993/17.

Наявність у позивача лише деяких із зазначених умов не надає йому права на отримання суддівської винагороди у розмірах зазначених у Законі №1402-VIII.

Згідно з частиною п`ятою статті 135 Закону №1402-VIII суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

До базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою статті 135 вказаного Закону, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб (пункт 3 частини четвертої статті 135 Закону №1402-VIII).

Посадовий оклад судді складається з базового розміру посадового окладу судді та застосованого до нього відповідного регіонального коефіцієнту.

З наведеного вбачається, що застосування зазначеного регіонального коефіцієнта до посадового окладу безпосередньо пов`язується законодавцем із розташуванням суду, в якому суддя здійснює судочинство (тобто від кількості населення відповідного населеного пункту), а також із фактом здійснення суддею правосуддя у відповідному суді.

Таким чином, застосування регіонального коефіцієнту до посадового окладу судді, який не здійснює правосуддя, не передбачено Законом № 1402-VIII.

Аналогічна правова позиція наведена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі №804/3609/18, від 21 квітня 2021 року у справі №280/3954/19.

ВАКС розпочав свою роботу 05 вересня 2019 року, а з 23 квітня до 05 вересня 2019 року позивач не здійснював правосуддя у ВАКС.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що відсутні будь-які правові підстави для застосування до базового розміру посадового окладу позивача за період з 23 квітня до 05 вересня 2019 року, коли він не здійснював правосуддя у ВАКС зазначених ним доплат у розмірі 20% до посадового окладу за вислугу років, а також додатково регіонального коефіцієнту.

Щодо вимог зобов`язати Вищий антикорупційний суд нарахувати та виплатити ОСОБА_1 відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону №1402-VIII суддівську винагороду за періоди з 19 серпня 2019 року по 23 серпня 2019 року та з 11 листопада 2019 року по 29 листопада 2019 року - без застосування Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 та з урахуванням пункту 1 позовних вимог, Верховний Суд зазначає таке.

Суди попередніх інстанцій у цій частині позовних вимог дійшли висновку про те, що відповідач зобов`язаний виплатити позивачу суддівську винагороду, оскільки ОСОБА_1 мав додаткову відпустку у зв`язку з навчанням в аспірантурі. При цьому з урахуванням статті 217 КЗпП України за працівником за основним місцем роботи зберігається середня заробітна плата. Таким чином, застосування відповідачем Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 є помилковим.

Відносини щодо надання суддям відпусток регулюються статтею 136 Закону №1402-VIII, згідно з якою суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю ЗО робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу. Суддям, які мають стаж роботи більше 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

Норми Закону №1402-VIII є пріоритетними перед нормами законодавства України про працю, яке підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального закону не врегульовані спірні правовідносини або коли про можливість застосування приписів законодавства про працю прямо йдеться у спеціальному законі.

Однак, наведені норми Закону №1402-VIII не охоплюють усі правовідносини, що пов`язані з наданням суддям інших видів відпусток, передбачених чинним законодавством України, але не перелічених у статті 136 Закону №1402-VIII.

Таким чином, оскільки Законом №1402-VIII не врегульовано порядок та умови надання суддям інших видів відпусток, передбачених чинним законодавством України, та їх оплати, то до спірних правовідносин, пов`язаних із наданням судді таких відпусток, підлягають застосуванню загальні норми законодавства про працю, а зокрема Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України), Закон України від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) й інші відповідні закони та нормативно- правові акти України, що не суперечить спеціальному законодавству.

Державні гарантії права на відпустки встановлені, зокрема, Законом №504/96-ВР (преамбула цього Закону).

Відповідно до статті 1 Закону №504/96-ВР державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, КЗпП України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Види відпусток визначено статтею 4 Закону №504/96-ВР, за змістом частини першої якої установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням; 3) творча відпустка; 3і) відпустка для підготовки та участі в змаганнях; 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; відпустка у зв`язку з усиновленням дитини; додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи; 5) відпустки без збереження заробітної плати.

Статтею 202 КЗпП України встановлено, що працівникам, які проходять виробниче навчання або навчаються в навчальних закладах без відриву від виробництва, власник або уповноважений ним орган повинен створювати необхідні умови для поєднання роботи з навчанням.

Правовідносини щодо надання додаткової відпустки у зв`язку з навчанням у вищих навчальних закладах, навчальних закладах післядипломної освіти та аспірантурі регулюються статтею 216 КЗпП України та статтею 15 Закону №504/96-ВР, згідно з якими працівникам, допущеним до складання вступних іспитів в аспірантуру з відривом або без відриву від виробництва, для підготовки та складання іспитів надається один раз на рік додаткова оплачувана відпустка з розрахунку 10 календарних днів на кожний іспит.

Відповідно до статті 217 КЗпП України на час додаткових відпусток у зв`язку з навчанням (статті 211, 213, 216 КЗпП України), за працівниками за основним місцем роботи зберігається середня заробітна плата.

При цьому, відповідно до статті 21 Закону № 504/96-ВР порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв`язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

З наведеного вбачається, що положеннями чинного законодавства України, які регулюють спірні правовідносини в цій справі передбачено, що на час додаткових відпусток у зв`язку з навчанням за працівниками, в тому числі й суддями, зберігається середня заробітна плата, порядок обчислення якої встановлюється Кабінетом Міністрів України, а саме - Порядком № 100.

Верховний Суд погоджується із доводами відповідача про те, що іншого нормативно-правового акта, яким Кабінетом Міністрів України установлено порядок обчислення середньої заробітної плати станом на сьогодні не існує.

За змістом підпункту «а» пункту 1 Порядку №100, він застосовується у випадку надання працівникам усіх видів відпусток, передбачених законодавством (крім відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), зокрема, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням.

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 для оплати часу додаткових відпусток у зв`язку з навчанням провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка.

Нарахування виплат за час додаткових відпусток у зв`язку з навчанням провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки (пункт 7 Порядку №100).

Таким чином, ураховуючи наведені вище норми чинного законодавства, оплата додаткових відпусток позивача у зв`язку з навчанням (для складання ним вступних іспитів в аспірантуру) була правомірно здійснена відповідачем виходячи з розрахунку його середньої заробітної плати на підставі Порядку №100.

Ураховуючи викладене Верховний Суд не погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що застосування відповідачем Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 є помилковим.

Вимога в частині включення до суддівської винагороди доплати за вислугу років в розмірі 20% та регіонального коефіцієнту 1,25 в період з 19 серпня 2019 року по 23 серпня 2019 не підлягає задоволенню, тому що у цей період позивач не здійснював правосуддя.

Також предметом спору у справі, що розглядається, є здійснення нарахування та виплати судді Вищого антикорупційного суду суддівської винагороди в обмеженому розмірі у період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року.

Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону № 1402-VIII, який є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України.

Судами встановлено, що з 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року ОСОБА_1 було обмежено виплату суддівської винагороди (розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів) на підставі статті 29 Закону України від 14 листопада 2019 року "Про Державний бюджет України на 2020 рік", враховуючи зміни, внесені Законом №553-ІХ.

Конституцією України регламентовано, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій. Із цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII, які у системному зв`язку дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди є закон про судоустрій.

Наявність в Конституції України згаданої норми дає підстави для висновку, що для правовідносин у сфері організації судової влади закон про судоустрій є спеціальним законом.

Конституція України, відповідно до статті 8, має найвищу юридичну силу, а тому наявність в її тексті прямої вказівки на спосіб визначення суддівської винагороди слугує безапеляційним способом подолання будь-яких протиріч у правовому регулюванні правовідносин на кшталт тих, з яких виник цей спір, на користь спеціального закону (про судоустрій).

Також слід зазначити, що оскільки норми Конституції України є нормами прямої дії, тому при вирішенні спору вони повинні застосовуватись судом, особливо тоді, коли закон чи інший нормативно-правовий акт їм суперечить.

Зміни до Закону № 1402-VIII в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у період з квітня по серпень 2020 року не вносилися, тому законних підстав для обмеження її виплати (десятьма прожитковими мінімумами) не було.

У свою чергу, Закон № 553-ІХ, на який посилається відповідач в касаційній скарзі, не може встановлювати розмір винагороди судді, оскільки ним зміни до Закону № 1402-VIII стосовно розміру суддівської винагороди не вносилися.

В даному випадку, розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом № 553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону № 1402-VIII.

Враховуючи вищевикладене, набрання 18 квітня 2020 року чинності Законом № 553-ІХ та визнання в подальшому Конституційним Судом України його норм не конституційними - не змінило правове регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди. А тому на момент виникнення спірних правовідносин були відсутні законні підстави для обмеження розміру суддівської винагороди.

Враховуючи положення статі 148 Закону № 1402-VIII та підпункту 2 пункту 6 Положення, головним розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності Вищого антикорупційного суду є сам цей вищий спеціалізований суд.

Отже, саме дії ВАКС призвели до отримання позивачем суддівської винагороди не у розмірі, визначеному статтею 135 Закону № 1402-VIII.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 30 червня 2022 року у справі №640/27145/20, від 07 липня 2022 року у справі №160/12333/20.

Також Верховний Суд звертає увагу, що у Рішенні № 3-рп/2011 від 05 квітня 2011 року Конституційний Суд України визначив, що професійні судді виконують конституційну функцію - здійснення правосуддя, чим обумовлений їх спеціальний правовий статус. Правовий статус судді передбачає як конституційно визначені гарантії незалежності та недоторканності суддів при здійсненні правосуддя, так і правову відповідальність за невиконання своїх обов`язків (рішення у справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень частини четвертої статті 26, частини третьої статті 31, частини другої статті 39 Закону України „Про судоустрій і статус суддів" (справа про стаж для зайняття посади судді в апеляційних, вищих спеціалізованих судах та Верховному Суді України)).

Також Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, Рішення від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, Рішення від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018).

Відповідно до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 1 січня 2001 року № 1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія "За демократію через право" (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства [України], яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 9 грудня 2019 року № 969/2019.

Таким чином, наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

Отже, враховуючи вказані обставини, суди попередніх інстанцій дійшли вірних висновків щодо задоволення позовних вимог в цій частині.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Таким чином, колегія суддів у цій справі вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку щодо задоволення позову в частині задоволених позовних вимог про зобов`язання Вищого антикорупційного суду нарахувати та виплатити суддівську винагороду ОСОБА_1 за періоди перебування у додатковій оплачуваній відпустці у зв`язку з навчанням з 19 серпня 2019 року по 23 серпня 2019 року та з 11 листопада 2019 року по 29 листопада 2019 року відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» з урахуванням виплачених сум.

За наведеного правового регулювання та обставин справи касаційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, касаційну скаргу Вищого антикорупційного суду слід задовольнити частково, оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції - скасуванню в частині задоволених позовних вимог про зобов`язання Вищого антикорупційного суду нарахувати та виплатити суддівську винагороду ОСОБА_1 за періоди перебування у додатковій оплачуваній відпустці у зв`язку з навчанням з 19 серпня 2019 року по 23 серпня 2019 року та з 11 листопада 2019 року по 29 листопада 2019 року відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» з урахуванням виплачених сум та в порядку статті 351 КАС України ухваленню у справі нового рішення у цій частині про відмову в задоволенні позову. В решті рішення судів попередніх інстанцій слід залишити без змін.

Судові витрати

З огляду на результат касаційного розгляду витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, не розподіляються.

Керуючись статтями 3, 341, 344, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Касаційну скаргу Вищого антикорупційного суду задовольнити частково.

3. Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 грудня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2021 року скасувати в частині задоволених позовних вимог про зобов`язання Вищого антикорупційного суду нарахувати та виплатити суддівську винагороду ОСОБА_1 за періоди перебування у додатковій оплачуваній відпустці у зв`язку з навчанням з 19 серпня 2019 року по 23 серпня 2019 року та з 11 листопада 2019 року по 29 листопада 2019 року відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» з урахуванням виплачених сум.

4. У цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про зобов`язання Вищого антикорупційного суду нарахувати та виплатити суддівську винагороду ОСОБА_1 за періоди перебування у додатковій оплачуваній відпустці у зв`язку з навчанням з 19 серпня 2019 року по 23 серпня 2019 року та з 11 листопада 2019 року по 29 листопада 2019 року відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» з урахуванням виплачених сум.

5. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 грудня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2021 року залишити без змін.

6. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: А.Г. Загороднюк

Судді: О.В. Калашнікова

В. М. Соколов