Справа № 160/20490/21
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2022-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 липня 2022 року м. Дніпросправа № 160/20490/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Бишевської Н.А. (доповідач),

суддів: Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпро

апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року

у справі №160/20490/21

за позовом ОСОБА_1

до Дніпровського апеляційного суду, Державної судової адміністрації України

третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

29 жовтня 2021 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Дніпровського апеляційного суду, Державної судової адміністрації України в якому просила:

- визнати протиправними дії Дніпровського апеляційного суду щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 - судді Дніпровського апеляційного суду суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року із застосуванням обмеження нарахування у сумі 513 223,44 грн.;

- зобов`язати Дніпровський апеляційний суд провести нарахування та виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 - судді Дніпровського апеляційного суду на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів , виходячи з базового розміру посадового окладу судді апеляційного суду 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року;

- визнати протиправними дії Державної судової адміністрації України щодо обмеження фінансового забезпечення Дніпровського апеляційного суду у виплаті ОСОБА_1 судді Дніпровського апеляційного суду суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року в розмірі 513223,14 грн.;

- зобов`язати Державну судову адміністрацію України забезпечити фінансування Дніпровського апеляційного суду для виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 , судді Дніпровського апеляційного суду на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, виходячи з базового розміру посадового окладу судді апеляційного суду 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 р. у справі № 160/20490/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Дніпровського апеляційного суду, Державної судової адміністрації України , Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.

Не погодившись з рішенням суду, Державною судовою адміністрацією України подано апеляційну скаргу, згідно якої заявник просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 р. у справі № 160/20490/21, як таке що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Скаржник зазначає, що ДСА України здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів (крім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів), Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони, ДСА України та її територіальних управлінь. Позивачка є суддею Дніпровського апеляційного суду, з яким перебуває у трудових відносинах, а тому саме цей суд, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, нараховує та виплачує суддям суддівську винагороду. Кошторисні призначення Дніпровського апеляційного суду за зазначеним кодом станом на 31 грудня 2020 р. становили 109 708,1 тис. гривень. Зміни до його кошторису стосовно зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 "Заробітна плата", ДСА України у 2020 р. не вносились. Отже, ДСА України, як відповідач по справі, жодними своїми рішеннями, діями бездіяльністю не здійснювала заходів, спрямованих на порушення прав та законних інтересів позивачки. Також вказує, на помилковість висновків суду першої інстанції, що при нарахуванні та виплати позивачки суддівської винагороди Дніпровський апеляційний суд мав керуватися виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

У спірний період нарахування суддівської винагороди позивачці здійснювалось у відповідності до статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік (в редакції Закону № 553-ІХ). Рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 р. № 10-р/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до прийняття такого рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає відсутніми підстави для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного:

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, згідно до Постанови Верховної Ради України від 01 квітня 2010 року «Про обрання суддів» ОСОБА_1 , зарахована до штату Апеляційного суду Дніпропетровської області 13 травня 2010 року (наказ від 13.05.2010 року № 161).

04.10.2016 року відповідно до протокольного рішення загальних зборів суддів Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.10.2016 року ОСОБА_1 обрана на посаду заступника голови апеляційного суду Дніпропетровської області (наказ від 04.10.2016 № 228/к).

Відповідно до довідки Дніпровського апеляційного суду № 04.2/141/21-С від 21.10.2021 р. за період квітень - серпень 2020 року позивачці встановлювались обмеження у виплаті суддівської винагороди: в сумі 61283,05 грн. за квітень 2020 року, у розмірі 152401,28 грн. за травень 2020 року, в сумі 96520,80 грн. за червень 2020 року, в сумі 69942,61 грн. за липень 2020 року та в сумі 133075,70 грн. за серпень 2020 року.

У відповідності до вказаної довідки позивачці за період квітень - серпень 2020 року нараховано заробітну плату у розмірі 1153603,90 грн., виплачено у розмірі 640380,46 грн., не виплачено (обмежено) відповідно до ст. 29 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» у сумі 513223,44 грн.

Не погоджуючись з обмеженням у виплаті суддівської винагороди 10-ма розмірами мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, позивачка звернулась до суду.

Визначаючи межі апеляційного перегляду справи, суд апеляційної інстанції виходить з того, що рішення суду першої інстанції оскаржено ДСА. У свою чергу, рішенням суду першої інстанції задоволено вимоги позивачки як до Дніпропетровського апеляційного суду так і до Державної судової адміністрації України. Задоволені позовні вимоги до ДСА стосувалися дій даного органу щодо нарахування та виплати суддівської винагороди із застосуванням обмеження. Отже, враховуючи те, що апеляційну скаргу подано Державною судовою адміністрацією, судом апеляційної інстанції надається оцінка рішенню суду першої інстанції на предмет законності та обґрунтованості рішення, в частині що стосується задоволених позовних вимог, які пред`явлені до ДСА.

Вирішуючи спірні правовідносини між сторонами, суд першої інстанції фактично виходив з того, що при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди відповідач повинен керуватися виключно положеннями статті 135 Закону №1402-III, які є спеціальними для спірних правовідносин та які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону №294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ). При цьому, суд зауважив, що Закон № 553-ІХ не є законом про судоустрій, в розумінні положень статті 130 Конституції України, ним не вносилися зміни до Закону №1402-III (стосовно розміру суддівської винагороди), а тому він не може встановлювати розмір винагороди судді. З цих підстав суд дійшов висновку про неправомірність обмеження виплати позивачці у спірний період суддівської винагороди (розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів) на підставі положень статті 29 Закону №294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ).

Визначаючи особу, відповідальну за невиплату позивачці суддівської винагороди в повному обсязі, суд встановив, що в спірному випадку відсутні підстави вважати, що невиплата суддівської винагороди позивачці в повному обсязі пов`язана із діяльністю ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів, та, відповідно, що саме діями/рішеннями даного суб`єкта владних повноважень порушено право ОСОБА_1 .

Відповідальною ж особою, за висновками суду, в даному випадку є Дніпровський апеляційний суд, який розпорядився виділеними коштами з урахуванням обмежень, які встановлені статтею 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ), якого суд і зобов`язав провести перерахунок та виплату позивачу суддівської винагороди за спірний період, виходячи з положень статті 135 Законом №1402-III.

Виходячи з фактичних обставин справи, норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про протиправне обмеження нарахування та виплати суддівської винагороди позивачці у період з 18.04.2020 до 28.08.2020, разом з тим вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно пункту 14 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема судоустрій, судочинство, статус суддів.

Частиною 1 та 2 статті 130 Конституції України передбачено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частинами 1 та 2 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII передбачено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до частини третьої цієї статті (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2020 від 11.03.2020 діє в редакції Закону №1774-VIII) базовий розмір посадового окладу, зокрема, судді апеляційного суду становить 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Отже, з огляду на приписи ч. 2 ст. 130 Конституції України та ч. 1 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» розмір суддівської винагороди, зокрема і граничний розмір останньої можуть визначатись виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Водночас, 18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-IX, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29 такого змісту:

«Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)».

Таким чином, вказаним Законом визначено розмір заробітної плати (суддівської винагороди) на період дії карантину, при цьому такий розмір суддівської винагороди не узгоджується із положеннями статті 135 Закону № 1402-VIII.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що розмір винагороди судді встановлений Законом № 1402-VIII та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів.

З цих підстав не можуть бути прийняті доводи відповідача та скаржника в апеляційній скарзі, що на момент виникнення спірних правовідносин Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» №553-IX від 13.04.2020 був чинним та підлягав застосуванню при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди позивачці.

Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (в редакції Закону № 553-ІХ) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в частині другій статті 95 Конституції України та деталізовані у Бюджетному кодексі України. Цей закон (про Державний бюджет) не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Конституційний Суд України неодноразово у своїх Рішеннях наголошував, що оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України та Бюджетному кодексі України, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України. Верховна Рада України не повноважна при прийнятті закону про Державний бюджет України включати до нього положення про внесення змін до чинних законів України, зупиняти дію окремих законів України та/або будь-яким чином встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України.

Отже, суд першої інстанції правильно зазначив, що Закон України «Про судоустрій і статус суддів» є спеціальним законом про судоустрій, яким врегульовано питання виплати суддівської винагороди. Натомість Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» цю сферу не регулює, а відтак не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, пов`язаних з нарахуванням та виплатою суддівської винагороди.

Відтак, обмеження виплати позивачці, починаючи з 18 квітня 2020 року, суддівської винагороди (розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів) на підставі статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ) є неправомірним.

Судом також враховується, що правовий висновок щодо неправомірності обмеження виплати, починаючи з 18 квітня 2020 року, суддівської винагороди (розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів) на підставі статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» № 553-ІХ) викладено у постанові Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі № 340/1916/20.

За таких обставин суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що при нарахуванні та виплаті позивачці суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року відповідач мав керуватися виключно Законом України «Про судоустрій та статус суддів», при цьому застосування статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прямо суперечить статті 130 Конституції України.

Обмежуючи розмір суддівської винагороди, шляхом внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», всупереч вимогам ч. 2 ст. 130 Конституції України та ч. 1 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII та правовим позиціям Конституційного Суду України щодо незалежності суддів, законодавець створив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, серед яких і відповідач у даній справі, виконуючи вимоги Бюджетного кодексу України, вимушені вчиняти дії, що порушують права та гарантії незалежності суддів, в тому числі позивачки по даній справі.

Таким чином, є правильним висновок суду першої інстанції, що обмеження виплати позивачці суддівської винагороди у період з 18.04.2020 по 28.08.2020 розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів, на підставі статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ) є неправомірним.

Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 03 березня 2021 року у справі №340/1916/20.

Щодо доводів відповідача, що він не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету, вони є безпідставними, оскільки, по-перше, ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» видатки Державного бюджету не визначались, а по-друге, відповідно до Додатку № 3 до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» загальні видатки на забезпечення здійснення правосуддя Законом № 553-ІХ були збільшені, а в частині фонду оплати праці залишились незмінними.

При цьому, відповідно до інформації, яка отримана судом, зміни до кошторису стосовно зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» не вносились.

Таким чином суд доходить висновку, що в період з 18.04.2020 до 28.08.2020 у зв`язку із запровадженням обмеження суддівської винагороди бюджетні асигнування на оплату праці не зменшувались.

Отже, за такого правового регулювання, суд апеляційної погоджується з висновками суду першої інстанції, що під час нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди у спірному періоді з 18.04.2020 по 28.08.2020 відповідач мав керуватися виключно нормами статті 135 Закону № 1402-VIII й норми інших законодавчих актів до спірних правовідносин застосовуватися не можуть.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 р. у справі № 160/20490/21 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 р. у справі № 160/20490/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки передбачені ст. ст. 328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк

суддя Я.В. Семененко