Справа № 160/6329/22
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 липня 2022 року Справа № 160/6329/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Лозицької І.О.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 позовом до Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)», в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України середнього заробітку (грошового забезпечення), з дати увільнення від служби - з 25.02.2022 року;
- зобов`язати Державну установу «Криворізька виправна колонія (№80)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України середній заробіток (грошове забезпечення) та компенсацію втрати частини заробітної плати (грошового забезпечення) у зв`язку з порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари й тарифи на послуги, з дати увільнення від служби - з 25.02.2022 року;
- допустити рішення до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 25.02.2022 року його було увільнено від виконання обов`язків майора внутрішньої служби у зв`язку з призовом на військову службу в особливий період зі збереженням місця служби та посади.
При цьому, позивач посилається на те, що відповідач всупереч Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та Кодексу законів про працю України, не виплачує йому середній заробіток (грошове забезпечення) з дати увільнення від роботи, тобто з 25.02.202 року.
Також позивач зазначає про право на компенсацію втрати частини заробітної плати (грошового забезпечення) у зв`язку з порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари й тарифи на послуги.
Позивач, вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною та такою, що порушує його права, звернувся з позом до суду.
Ухвалою суду від 04.05.2022 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, а також встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов та доказів на його обґрунтування.
Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, який долучено до матеріалів справи. Відповідач посилається на те, що з 25.02.2022 року позивача було призвано на військову службу та наказом начальника ДУ «Криворізька виправна колонія (№80)» від 28.02.2022 року № 24/ОС-22 майора внутрішньої служби ОСОБА_1 увільнено від виконання службових обов`язків. При цьому, означеним наказом на військовий період було збережено за позивачем місце роботи та посада, а також помилково зазначено про виплату середньомісячного грошового забезпечення з 25.02.2022 року.
Водночас, з урахуванням приписів Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 року № 925/5 було видано новий наказ начальника ДУ «Криворізька виправна колонія (№80)» від 04.04.2022 року № 44/ОС-22, відповідно до якого ОСОБА_1 увільнено від виконання службових обов`язків у зв`язку з призовом на військову службу за призовом під час мобілізації, осіб з числа резервістів та військовозобов`язаних, на військовий період із збереженням місця служби (посади), але без збереження грошового забезпечення, з 01.04.2022 року.
Крім того, відповідач зазначає, що відповідно до роз`яснень начальника Південно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 05.04.2022 року № 4.1-1032/Е стосовно проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України в період воєнного стану та повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_1 від 05.04.2022 року № 1504, а також витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 25.02.2022 року № 38 про зарахування позивача до списків особового складу означеної частини, начальником ДУ «Криворізька виправна колонія (№80)» було видано уточнюючий наказ від 07.04.2022 року № 47/ОС-22 про увільнення від виконання обов`язків ОСОБА_1 із збереженням служби (посади) та без збереження грошового забезпечення на період військової служби.
При цьому, відповідач зазначив, що питання проходження служби особами рядового і начальницького складу та виплата їм грошового забезпечення регулюється спеціальним законодавством та на такі правовідносини положення норм трудового законодавства не поширюється.
Зважаючи на викладене, відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Позивач надав відповідь на відзив, в якій додатково аргументував доводи, викладені в позовній заяві, зазначивши, що відповідачем доводи заявленого позову не спростовані. Позивач також посилався на ту обставину, що частиною 3 ст. 119 КЗпП України передбачена виплата середнього заробітку (грошового забезпечення) у зв`язку з призовом на військову службу в особливий період.
Дослідивши та оцінивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, в їх сукупності, проаналізувавши норми законодавства України, суд дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) проходив службу в Державній установі «Криворізька виправна колонія (№80)» на посаді заступника начальника відділу соціально-виховної та психологічної роботи.
24.02.2022 року позивачем була отримана повістка про відправку до ІНФОРМАЦІЯ_1, де його було мобілізовано до лав Збройних Сил України та направлено дня подальшого проходження військової служби.
Відповідно до повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_1 від 05.04.2022 року № 1504 про призов за мобілізацією з 25.02.2022 року ОСОБА_1 , яке було надіслано на адресу відповідача та яким було роз`яснено питання щодо збереження за позивачем місця роботи, посади та середнього заробітку (грошового забезпечення) на час призову.
Наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 25.02.2022року № 38 відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» ОСОБА_1 є таким, що 25.02.2022 року, призваний районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки у Збройні Сили та згідно з мобілізаційних планів, призначений на посаду, зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_3 та на всі види забезпечення, на продовольче забезпечення за нормою №1 (каталог) з 25.02.2022 року.
Наказом начальника Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» від 28.02.2022 року № 24/ОС-22 «По особовому складу» майора внутрішньої служби ОСОБА_1 , заступника начальника відділу соціально-виховної та психологічної роботи увільнено від виконання службових обов`язків у зв`язку із призовом на військову службу за призовом під час мобілізації, осіб з числа резервістів та військовозобов`язаних, на військовий період із збереженням місця служби (посади) та виплатою середньомісячного грошового забезпечення (заробітку).
Наказом начальника Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» від 04.04.2022 року № 44/ОС-22 «По особовому складу» майора внутрішньої служби ОСОБА_1 , заступника начальника відділу соціально-виховної та психологічної роботи увільнено від виконання службових обов`язків у зв`язку із призовом на військову службу за призовом під час мобілізації, осіб з числа резервістів та військовозобов`язаних, на військовий період із збереженням місця служби (посади) без збереження грошового забезпечення, з 01.04.2022 року.
На адресу відповідача надійшло повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_1 від 05.04.2022 року № 1504 про призов за мобілізацією з 25.02.2022 року ОСОБА_1 , яким було роз`яснено положення ст.119 КЗпП України стосовно збереження за позивачем місця роботи та посади, а також застосування середнього заробітку (грошового забезпечення) на час призову.
З урахуванням вказаного повідомлення, наказом начальника Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» від 07.04.2022 року № 47/ОС-22 «По особовому складу» майора внутрішньої служби ОСОБА_1 , заступника начальника відділу соціально-виховної та психологічної роботи увільнено від виконання обов`язків у зв`язку із призовом на військову службу, 25.02.2022 року, до Збройних Сил України, на особливий період зі збереженням місця служби та посади, без збереження грошового забезпечення на період військової служби.
Позивач звернувся до відповідача із інформаційними запитами щодо підстави невиплати гршового забезпечення.
Не погодившись із відмовою відповідача щодо нарахування та виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) з дати увільнення від роботи - з 25.02.2022 року на період військової служби, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.
Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закон України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" № 2713-IV від 23 червня 2005 року.
Статтею 1 Закону № 2713-ІVпередбачено, що на Державну кримінально-виконавчу службу України покладається завдання щодо здійснення державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.
Державна установа «Криворізька виправна колонія (№80)» є державною, не прибутковою установою, яка фінансується виключно з Державного бюджету України та входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби України.
Органом управління виправної колонії є Міністерство юстиції України.
Відповідно до п.7 Постанови Кабінету Міністрів України № 653 від 22.04.1999 року "Про заходи щодо забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби" встановлено, що джерелами фінансування Державної кримінально-виконавчої служби є бюджетні асигнування та доходи від працевикористання засуджених.
Відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 14 Закону № 2713-IV трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).
Приписами ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.
Статтею 2 Закону № 2232-ХІІ встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Глава VII Закону № 2232-ХІІ врегульовує особливості призову під час мобілізації.
Закон № 2232-ХІІ є спеціальним в частині регулювання гарантій та пільг для громадян України, які призвані на військову службу. Саме зазначеним Законом визначені гарантії щодо збереження за призовником його робочого місця та середньомісячного заробітку (грошового забезпечення) на час перебування його на військовій службі.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно ч.2 ст.2 Закону № 2232-XII проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Частиною 6 ст. 2 Закону № 2232-XII визначені види військової служби, а саме, строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України.
Положеннями статті 1 та 2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року №2011-ХІІ встановлено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Приписами статті 39 №2232-ХІІ встановлено, що призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації. Призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації здійснюється для доукомплектування військових посад, передбачених штатами воєнного часу, у терміни, визначені мобілізаційними планами Збройних Сил України та інших військових формувань. На військову службу під час мобілізації можуть бути призвані особи, звільнені з військової служби у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частинами третьою або четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади". Такі особи, призвані на військову службу під час мобілізації, призначаються на військові посади, крім посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади. Під час дії особливого періоду військова служба (дія контрактів) для військовослужбовців продовжується у порядку, визначеному частиною дев`ятою статті 23 цього Закону. У разі оголошення демобілізації звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, здійснюється відповідно до частини четвертої статті 26 цього Закону.
Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".
Так, судом встановлено, що позивач проходив службу на посаді заступника начальника відділу соціально-виховної та психологічної роботи Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» та згідно, зокрема, наказу начальника Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» від 28.02.2022 року № 24/ОС-22 «По особовому складу» його увільнено від виконання службових обов`язків із збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку у зв`язку із призовом на військову службу за призовом під час мобілізації.
Однак, з огляду на наказ Міністерства юстиції України від 13 вересня 2021 року №3226/5 адміністрацією Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» було прийнято, зокрема, наказ від 07.04.2022 року № 47/ОС-22 «По особовому складу» , яким ОСОБА_1 увільнено від виконання обов`язків у зв`язку із призовом на військову службу, 25.02.2022 року, до Збройних Сил України, на особливий період зі збереженням місця служби та посади, без збереження грошового забезпечення на період військової служби.
Суд у свою чергу вважає за необхідне зазначити, що статтею 119 КЗпП встановлені гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків.
На час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу", "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Разом з тим, визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII "Про оборону України".
За визначенням статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення, зокрема, мобілізації.
Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Отже, з моменту призову на військову службу, за громадянами України, які були призвані на військову службу зберігаються: місце роботи, посада та середній заробіток на підприємстві, установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, у яких вони працювали на час призову.
Так, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 року № 64/2022 в Україні був введений воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.
Крім того, з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової та мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань на підставі Указа Президента України "Про загальну мобілізацію" від 24.02.2022 року № 69/2022 було оголошено та проведно загальну мобілізацію.
З огляду на викладене, позивачу було вручено повістку про відправку до ІНФОРМАЦІЯ_1 та мобілізовано до лав Збройних Сил України з подальшим проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_3.
При цьому, суд звертає увагу на те, що проходження військової служби є конституційним обов`язком позивача як громадянина України, а виконання такого обов`язку має важливе значення для підтримання бойової готовності Збройних Сил України до адекватного реагування на збройне вторгнення країни-агресора.
Тобто, гарантії, встановлені приписами статті 119 КЗпП України, насамперед, і спрямовані на те, щоб гарантувати, зокрема, право громадян на працю та її оплату, які в цей складний для держави період виконують свій конституційний обов`язок щодо військової служби та захищають територіальну цілісність та національну безпеку країни.
Крім того, суд зауважує, що Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" є спеціальним в частині регулювання гарантій та пільг для громадян України, які призвані на військову службу. І саме цей Закон визначав гарантії щодо збереження за призовником його робочого місця та середньомісячного заробітку (грошового забезпечення) на час перебування його на військовій службі.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.04.2018 року по справі №816/1155/16, від 13.06.2018 року по справі №813/782/17, від 19.11.2019 року по справі №812/452/17.
Статтею 3 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" від 23 червня 2005 року №2713-IV визначається, що правовою основою діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України є Конституція України, цей та інші закони України, акти Президента України і Кабінету Міністрів України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти Міністерства юстиції України.
Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 14 Закону №2713-IV до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби). Служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.
Статтею 23 Закону №2713-IV визначено, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч.1 ст. 59 Закону "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до стажу державної служби.
Згідно ч.3 ст. 5 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
З огляду на вищевикладене слідує, що на позивача, як на особу рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюються норми законодавства про працю у неврегульованій спеціальним законодавством частині. Зокрема, і служба у кримінально-виконавчій службі, і у поліції є особливими видами держаної служби, а нормами Закону України "Про державну службу" передбачено, що на відносини, не врегульовані цим Законом, поширюється дія законодавства про працю.
Таким чином, враховуючи викладене, а також зазначені норми, суд дійшов висновку, що на позивача поширюються гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП України та позивач має право на отримання середнього заробітку за основним місцем роботи.
Щодо посилання відповідача на наказ Міністерства юстиції України від 13 вересня 2021 року № 3226/5, яким внесено зміни до Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально - виконавчої служби України, суд зазначає, що відповідні зміни до ст. 119 КЗпП України не вносились.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.
Суд також відхиляє посилання відповідача на лист Міністерства соціальної політики України №1635/0/101-18 від 09.10.2018 року, оскільки він є службовою кореспонденцією, яка носить інформаційний або рекомендаційний характер.
Верховний Суд у постанові від 02.04.2019 року по справі № 822/1878/18 зазначив, що листи міністерств, інших органів виконавчої влади не є нормативно-правовими актами у розумінні статті 117 Конституції України, а відтак, не є джерелом права відповідно до статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України.
Отже, суд дійшов висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку (грошового забезпечення) за період проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Тому, позовні вимоги в частині нарахування та виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) саме з дати увільнення від служби - з 25.02.2022 року не підлягають задоволенню.
Оскільки спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, суд вважає за можливе зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток з 01.04.2022 року.
Щодо вимоги допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення пенсії за один місяць, суд зазначає наступне.
Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.
Частиною 2 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд, який ухвалив рішення, за заявою учасників справи або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в рішенні звернути до негайного виконання рішення у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини 1 цієї статті.
З огляду на те, що позовні вимоги, зокрема, про стягнення суми невиплаченого середнього заробітку (грошового забезпечення) не пред`явлені, а тому, правові підстави для застосування п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України, відсутні.
Щодо позовної вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини заробітної плати (грошового забезпечення) у зв`язку з порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари й тарифи на послуги, суд зазначає наступне.
Так, відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року
№ 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Статтею 2 Закону №2050-III встановлено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, а саме:
- пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством);
- соціальні виплати;
- заробітна плата (грошове забезпечення)
- сума індексації грошових доходів громадян;
- суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
- суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.
Відповідно до ст.3 Закону №2050-III сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Згідно ст.4 Закону України №2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Приписами статті 6 Закону №2050-III передбачено, що компенсацію виплачують за рахунок: власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян; коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.
Тобто, основними умовами для виплати суми компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів та виплата нарахованих доходів. При цьому, виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 16.05.2019 року по справі № 134/89/16-а, від 10.02.2020 року по справі № 134/87/16-а, від 05.03.2020 року по справі № 140/1547/19, від 04.03.2021 року по справі № 520/34/17.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд зазначає, що відповідачем ще не здійснено нарахування та виплату середнього заробітка (грошового забезпечення), оскільки вказане є спірним питанням у даній справі.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога у вказаній частині є передчасною, а тому, не підлягає задоволенню.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За вказаних обставин, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної заяви.
Щодо розподілу судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, суд зазначає, що відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору, як учасник бойових дій, що підтверджується копією посвідченням серії НОМЕР_2 від 05.05.2016 року, що наявна в матеріалах справи. Тому, питання щодо розподілу судових витрат у вигляді судового збору судом не вирішується.
Керуючись ст. ст. 9, 77, 139, 242-243, 245-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України середнього заробітку (грошового забезпечення), з 01.04.2022 року.
Зобов`язати Державну установу «Криворізька виправна колонія (№80)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України середній заробіток (грошове забезпечення), з 01.04.2022 року.
У іншій частині позовних вимог - відмовити.
Судові витрати у вигляді судового збору у справі не розподілялись.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 21.07.2022 року.

Суддя І.О. Лозицька