Справа № 460/10315/22
Суддя: Н.В. Друзенко
Дата ухвалення: 2022-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

22 липня 2022 року м. Рівне №460/10315/22

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Друзенко Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доГоловного управління ДПС у Рівненській області
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі позивач) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Рівненській області (далі відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 04.03.2019 № 0-1705, від 17.03.2020 № 0-1705, від 13.04.2021 № 0-1705.

За змістом позовної заяви вимоги позивача ґрунтуються на тому, що вона є власником приміщення (кафе), площею 619,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Спірними податковими повідомленнями-рішеннями відповідач визначив позивачу податкові зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості» (далі податок на нерухоме майно) за 2018 рік в сумі 20 744,18 грн, за 2019 рік в сумі 18 084,53 грн та за 2020 рік в сумі 18 762,39 грн. Разом з тим, позивач вважає, що вказані вище податкові зобов`язання були нараховані податковим органом без дотримання вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню. Зокрема, позивач вказує, що рішенням Дубровицької міської ради від 11.07.2017 № 462 (далі Рішення № 462) були встановлені ставки податку на нерухоме майно на території міста Дубровиця (території Дубровицької міської ради) на 2018 рік, рішенням Дубровицької міської ради від 08.06.2018 № 631 (далі Рішення № 631) на 2019 рік, рішенням Дубровицької міської ради від 21.06.2019 № 837 (далі Рішення № 837) на 2020 рік. Так, позивач вказує, що Рішення №№ 462, 631, 837, на підставі яких відповідач здійснював обчислення податкових зобов`язань позивача, не містять фіксованої величини ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, зокрема, приміщень торгівлі, а лише покликання на порядок розрахунку такої ставки. Також позивач вказує, що ставки відповідного податку мали бути визначені Дубровицькою міською радою з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати в звітному періоді, яким при прийняті останньою Рішення № 462 був 2017 рік, Рішення № 631 2018 рік, Рішення № 837 2019 рік. Натомість, на думку позивача, у Рішенні № 462 Дубровицькою міською радою була застосована величина мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2018, у Рішенні № 631 станом на 01.01.2019, у Рішенні № 837 станом на 01.01.2020. Крім того, покликаючись на постанову Верховного Суду від 17.01.2022 по справі № 640/9593/20, позивач вказує, що зміни, внесені Законом України від 23.11.2018 № 2628-VIII, не звільняли органи місцевого самоврядування від обов`язку дотримання строків для оприлюднення рішень про встановлення місцевих податків та зборів, передбачених підпунктами 4.1.9 пункту 4.1 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України (далі ПК України). Як вказує позивач, при оприлюдненні Рішень №№ 462, 631, 837 Дубровицькою міською радою не були дотриманні вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України, у зв`язку з чим у відповідача не було підстав для застосування Рішення № 462 при нарахуванні позивачу податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно за 2018 рік, Рішення № 631 при нарахуванні податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно за 2019 рік, Рішення № 837 податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно за 2020 рік. Наведене, на переконання позивача, свідчить про порушення відповідачем принципу стабільності, як одного з основних принципів, на яких ґрунтується податкове законодавство України, а також гарантованого статтею 57 Конституції України права позивача знати про свої обов`язки. З наведених підстав, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, у якому заперечив проти позовних вимог. Заперечення проти позову відповідач обґрунтовує тим, що позивачу на праві приватної власності належить приміщення кафе, площею 619,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний об`єкт нерухомого майна в силу приписів ПК України є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості. Відповідач стверджує, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті з урахуванням усіх вимог ПК України та ставок податку, встановлених Рішеннями №№ 462, 631, 837. Відтак, враховуючи, що спірні податкові повідомлення-рішення були прийняті податковим органом в межах повноважень та у спосіб встановлені законами та Конституцією України, відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Позивач подала до суду відповідь на відзив, у якому навела доводи на спростування заперечень відповідача проти позову, тотожні наведеним у позовній заяві.

Відповідач правом на подання до суду заперечення на відповідь на відзив не скористався.

Заяви, клопотання учасників справи, процесуальні дії у справі:

08.04.2022 позовна заява надійшла до суду.

11.04.2022 ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

28.04.2022 до суду від відповідача надійшло клопотання про продовження строку для подання відзиву.

12.05.2022 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

19.05.2022 позивач подав до суду відповідь на відзив.

Обставини справи, встановлені судом:

ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа-підприємець 29.08.2003 (номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 0000439 від 26.10.2005), перебуває на обліку у контролюючому органі як платник податків з 03.09.2003, основний вид економічної діяльності за КВЕД - 56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування.

Також позивач є власником об`єкту нерухомого майна приміщення, кафе, площею 619,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане стверджується наявними у справі копіями свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , індексний номер 31069208 від 16.12.2014 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕЕН № 729636, індексний номер 31070682 від 16.12.2014.

04.03.2019 Головним управлінням ДФС у Рівненській області прийнято податкове повідомлення-рішення форми "Ф" № 0-1705, яким позивачу визначено податкове зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості» за 2018 рік в сумі 20 744,18грн.

Згідно з листом Головного управління ДФС у Рівненській області від 07.05.2019 № 4532/ФОП/17-00, податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно за 2018 рік в сумі 20 744,18грн було розраховане відповідачем на підставі рішення Дубровицької міської ради від 11.07.2017 №462 «Про встановлення місцевих податків і зборів на території м. Дубровиця», об`єктом оподаткування є будівля торгівлі загальною площею 619,1 кв.м.

17.03.2020 Головним управлінням ДПС у Рівненській області прийнято податкове повідомлення-рішення форми "Ф" № 0-1705, яким позивачу визначено податкове зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості» за 2019 рік в сумі 18 084,53 грн.

Відповідно до листа Головного управління ДПС у Рівненській області від 02.09.2020 № 10645/6/17-00-24-06-11, податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно за 2019 рік в сумі 18 084,53 грн було розраховане відповідачем на підставі рішення Дубровицької міської ради від 08.06.2018 №631 «Про встановлення місцевих податків і зборів на території м. Дубровиця», об`єктом оподаткування є будівля торгівлі загальною площею 619,1 кв.м.

13.04.2021 Головним управлінням ДПС у Рівненській області прийнято податкове повідомлення-рішення форми "Ф" № 0-1705, яким позивачу визначено податкове зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості» за 2020 рік в сумі 18 762,39 грн.

Позивач, не погоджуючись з вказаними вище податковими повідомленнями-рішеннями та вважаючи їх протиправними, звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Вирішуючи клопотання відповідача про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву, суд виходить з такого.

В обґрунтування клопотання про продовження строку відповідач покликається на те, що ухвала суду про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви була отримана податковим органом 12.04.2022. З огляду на вказане, строк для подання до суду відзиву закінчується 27.04.2022. Однак, з огляду на введення воєнного стану на всій території України на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 та встановлення простою у роботі Головного управління ДПС у Рівненській області на підставі наказу Управління від 24.02.2022 № 18-о, відповідач був позбавлений можливості подати відзив у встановлений судом строк. З огляду на вказане, відповідач просив продовжити строк для подання відзиву.

Порядок продовження та поновлення процесуальних строків в адміністративному судочинстві регулюється статтею 121 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Так, приписами статті 121 КАС України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, у письмовому провадженні. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Вказані відповідачем причини пропуску строку для подання відзиву суд вважає поважними, оскільки вони об`єктивного перешкоджали останньому вчинити відповідну процесуальну дію у визначений судом строк.

Однак, враховуючи, що на момент вирішення клопотання відповідача відзив на позовну заяву фактично поданий останнім до суду, то за таких обставин суд приходить до висновку про доцільність поновлення відповідачу пропущеного строку для подання відзиву, а не його продовження.

В свою чергу, вирішуючи спір по суті, суд зазначає таке.

Статтею 67 Конституції України встановлено обов`язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Порядок погашення зобов`язань юридичних та фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, вжиття контролюючим органом заходів з метою погашення платниками податкового боргу врегульовано Податковим кодексом України.

До місцевих податків, що справляються з платників податку, належить податок на майно (підпункт 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 ПК України).

Відповідно до статті 265 ПК України, податок на майно складається, зокрема, з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

У силу вимог підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України).

Згідно з підпунктом 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Відповідно до підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно з підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Відповідно до підпункту 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України передбачено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості, виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

У силу вимог пункту 10.3 статті 10 ПК України, місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору та земельного податку за лісові землі.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також пунктом 24 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР (далі Закон №280/97-ВР) та статтею 143 Конституції України.

Пунктом 12.3 статті 12 ПК України визначено, що сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

У силу вимог підпунктів 12.3.1, 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 ПК України, встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному вказаним Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків і зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначені статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Згідно з пунктом 12.5 статті 12 ПК України, офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Відповідно до підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України, рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Згідно зі статтею 3 Бюджетного кодексу України, бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Керуючись статтями 8, 10, 12 розділу І, розділом ХІІ Податкового кодексу України, відповідно до пунктів 24 та 28 частини 1 статті 26 та статті 69 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", за погодженням з постійними комісіями міської ради та в інтересах територіальної громади, Дубровицька міська рада прийняла рішення від 11.07.2017 № 462 «Про встановлення місцевих податків і зборів на території м. Дубровиця».

Згідно з підпунктом «ґ» пункту 1.3 Рішення № 462, ставка податку для об`єктів нерухомості таких, як будівлі торговельні (зокрема, кафе) встановлена за 1 квадратний метр бази оподаткування у розмірі 0,9 відсотка від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 № 2246-VIII (далі Закон № 2246-VIII), з 1 січня 2018 року встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 3723 гривень.

В ході розгляду справи, суд встановив, що відповідачем проведено розрахунок, за яким податок на нерухоме майно за 2018 рік позивачу нараховано наступним чином:

0,9% х 3723,00 х 619,1 = 20744,18.

Відтак, податкове зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості» за 2018 рік в сумі 20 744,18 грн, визначене для позивача спірним податковим повідомленням-рішенням від 04.03.2019 № 0-1705, розраховане податковим органом у відповідності з вимогами чинного законодавства.

Також судом встановлено, що керуючись статтями 7, 12, 266 Податкового кодексу України та пунктом 24 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 24.05.2017 № 483 «Про затвердження форм типових рішень про встановлення ставок та пільг зі сплати земельного податку та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки», погодивши з постійними комісіями міської ради, Дубровицька міська рада прийняла рішення від 08.06.2018 № 631 «Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки».

Відповідно до Додатку № 1 до Рішення № 631, ставка податку для об`єктів нерухомості таких, як будівлі торговельні (зокрема, кафе) встановлена за 1 квадратний метр бази оподаткування у розмірі 0,700 відсотка від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23.11.2018 № 2629-VIII (далі Закон № 2629-VIII), з 1 січня 2019 року встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 4173 гривень.

Як встановлено судом, відповідачем був проведений розрахунок, за яким податок на нерухоме майно за 2019 рік позивачу нараховано наступним чином: 0,700% х 4173,00 х 619,1 = 18084,53.

З огляду на вказане, суд констатує, що податкове зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості» за 2019 рік в сумі 18 084,53 грн, визначене для позивача оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням від 17.03.2020 № 0-1705, розраховане податковим органом з дотриманням вимог чинного законодавства.

Крім того, судом встановлено, що керуючись статтею 7, 12, 266 Податкового кодексу України та пунктом 24 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», постановою Кабінету Міністрів України від 24.05.2017 № 483 «Про затвердження форм типових рішень про встановлення ставок та пільг зі сплати земельного податку та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки», Дубровицька міська рада прийняла рішення від 21.06.2019 № 837 «Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2020 рік».

Згідно з Додатком № 1 до Рішення № 837, ставка податку для об`єктів нерухомості таких, як будівлі торговельні (зокрема, кафе) встановлена за 1 квадратний метр бази оподаткування у розмірі 0,700 відсотка від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 № 294-IX (далі Закон № 294-IX), з 1 січня 2020 року встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 4723 гривень.

Як встановлено судом, відповідачем був проведений розрахунок, за яким податок на нерухоме майно за 2020 рік позивачу нараховано наступним чином: 0,700% х 4723,00 х 619,1 = 18762,39.

З огляду на вказане, суд констатує, що податкове зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості» за 2020 рік в сумі 18 762,39 грн, визначене для позивача оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням від 13.04.2021 № 0-1705, розраховане податковим органом з дотриманням вимог чинного законодавства.

Водночас, покликання позивача на протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень з огляду на те, що Рішення №№ 462, 631, 837, на підставі яких відповідач здійснював обчислення податкових зобов`язань позивача, не містять фіксованої величини ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, зокрема, приміщень торгівлі, а лише покликання на порядок розрахунку такої ставки, то суд вважає його безпідставним та необґрунтованим, з огляду на таке.

Ставка податку є одним з обов`язкових елементів податку (підпункт 7.1.4 пункту 7.1 статті 7 ПК України).

Відповідно до статті 25 ПК України, ставкою податку визнається розмір податкових нарахувань на (від) одиницю (одиниці) виміру бази оподаткування.

Базовою (основною) ставкою податку визначається ставка, що визначена такою для окремого податку відповідним розділом цього Кодексу (стаття 26 ПК України).

Як вказано вище по тексту рішення, підпункт 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України обмежує максимальний розмір ставки податку для об`єктів, зокрема, нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, 1,5 відсотками розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Таким чином, встановлення Дубровицькою міською радою у Рішеннях №№ 462, 631, 837 ставки податку для об`єктів нерухомості таких, як будівлі торговельні (зокрема, кафе), за 1 квадратний метр бази оподаткування у певному відсотковому розмірі від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, повністю відповідає наведеним вище вимогам ПК України.

Щодо твердження позивача про протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, з тих підстав що, ставки податку на нерухоме майно мали бути визначені Дубровицькою міською радою з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати в звітному періоді, яким при прийняті Рішення № 462 був 2017 рік, Рішення № 631 2018 рік, Рішення № 837 2019 рік, натомість у Рішенні № 462 Дубровицькою міською радою була застосована величина мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2018, у Рішенні № 631 станом на 01.01.2019, а у Рішенні № 837 станом на 01.01.2020, то суд також вважає його безпідставним, з огляду на таке.

Так, в Рішеннях №№ 462, 631, 837 відсутні покликання на конкретні розміри мінімальної заробітної плати, що підлягає застосуванню при визначенні ставки податку на нерухоме майно. Натомість, у Рішеннях №№ 462, 631, 837 міститься загальне покликання на те, що при обчисленні ставок податку на нерухоме майно застосовується розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року.

Як вказував суд раніше, згідно з підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Також підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України визначено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

В свою чергу, статтею 3 Бюджетного кодексу України встановлено, що бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Водночас, за визначенням, наведеним у пункті 33.3 статті 33 ПК України, базовий податковий (звітний) період - період, за який платник податків зобов`язаний здійснювати розрахунки податків, подавати податкові декларації (звіти, розрахунки) та сплачувати до бюджету суми податків та зборів, крім випадків, передбачених цим Кодексом, коли контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму податкового зобов`язання платника податку.

Аналіз приписів пункті 33.3 статті 33, 266.5.1 пункту 266.5, 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України та статті 3 Бюджетного кодексу України у їх взаємозв`язку свідчить на користь того, що базовим податковим (звітним) періодом для сплати податку на нерухоме майно є календарний рік (з 1 січня по 31 грудня), за який сплачується такий податок.

За таких обставин, суд приходить до наступних висновків.

По-перше, встановлення Дубровицькою міською радою у Рішеннях №№ 462, 631, 837 ставок податку на нерухоме майно у певному відсотковому співвідношенні до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування в повній мірі відповідає вимогам чинного законодавства.

По-друге, враховуючи, що Рішенням № 462 були встановленні ставки податку на нерухоме майно на 2018 рік, то, відповідно, при обчисленні ставок такого податку мав застосовуватися розмір мінімальної заробітної плати, встановлений Законом № 2246-VIII на 1 січня 2018 року. Аналогічно з Рішеннями №№ 631, 837. Так, Рішенням № 631 були встановлені ставки податку на нерухоме майно на 2019 рік, у зв`язку з чим при обчислені відповідних ставок мав застосовуватися розмір мінімальної заробітної плати, встановлений Законом № 2629-VIII на 1 січня 2019 року. В Рішенні № 837 встановлені ставки податку на нерухоме майно на 2020 рік, тому і при обчислені таких ставок мав застосовуватися розмір мінімальної заробітної плати, встановлений Законом № 294-IX на 1 січня 2020 року.

Щодо покликання позивача на порушення Дубровицькою міською радою строків оприлюднення рішень про встановлення місцевих податків, передбачених підпунктом 4.1.9 пункту 4.1 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України, у зв`язку з чим у відповідача не було підстав для застосування Рішення № 462 при нарахуванні позивачу податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно за 2018 рік, Рішення № 631 при нарахуванні податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно за 2019 рік, Рішення № 837 податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно за 2020 рік, то суд зазначає наступне.

Згідно з підпунктом 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України, податкове законодавство України ґрунтується на принципі стабільності, згідно з яким зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Відповідно до підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України, рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Також пунктом 12.5 статті 12 ПК України встановлено, що офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

В той же час, у силу вимог частини першої статті 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI (далі Закон № 2939-VI), розпорядники інформації зобов`язані оприлюднювати, зокрема, нормативно-правові акти, прийняті розпорядником.

Відповідно до частини другої статті 15 Закону № 2939-VI, інформація, передбачена частиною першою цієї статті, підлягає обов`язковому оприлюдненню невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів з дня затвердження документа. У разі наявності у розпорядника інформації офіційного веб-сайту така інформація оприлюднюється на веб-сайті із зазначенням дати оприлюднення документа і дати оновлення інформації.

Судом встановлено, що Рішення № 462 було оприлюднене на офіційному веб-сайті Дубровицької міської ради в мережі Інтернет 14.07.2017. Рішення № 462 знаходиться у вільному доступі за посиланням: http://dubrmrada.rv.ua/index.php/mistsevi-podatky-ta-zbory/47-mistsevi-podatky-ta-zbory.

Щодо Рішення № 631, то воно було оприлюднене на офіційному веб-сайті Дубровицької міської ради в мережі Інтернет 15.06.2018. Рішення № 631 знаходиться у вільному доступі за посиланням: http://dubrmrada.rv.ua/index.php/rehuliatorna-polityka/rehuliatorni-akty/964-pro-vstanovlennia-stavok-ta-pilh-iz-splaty-podatku-na-nerukhome-maino-vidminne-vid-zemelnoi-dilianky. Крім того, оприлюднене на веб-сайті Дубровицької міської ради Рішення № 631 містить застереження про те, що воно також було оприлюднене в газеті «Дубровицький вісник» № 24 (1208) від 15.06.2018, тираж 3200.

В свою чергу, Рішення № 837 було оприлюднене на офіційному веб-сайті Дубровицької міської ради в мережі Інтернет 27.06.2019. Рішення № 631 знаходиться у вільному доступі за посиланням: http://dubrmrada.rv.ua/index.php/rehuliatorna-polityka/rehuliatorni-akty/1147-pro-vstanovlennia-stavok-ta-pilh-iz-splaty-podatku-na-nerukhome-maino-vidminne-vid-zemelnoi-dilianky-na-2020-rik.

Таким чином, суд встановив, що Рішення №№ 462, 631, 837 були оприлюднені у спосіб, встановлений статтею 15 Закону № 2939-VI, з дотриманням строку, передбаченого підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України, а тому в силу вимог пункту 12.5 статті 12 ПК України вони набрали чинності. Доказів на підтвердження обставин щодо визнання таких Рішень в подальшому нечинними та скасування учасниками справи не надано та судом в ході розгляду справи не здобуто.

При цьому, Рішення №№ 631, 837 були оприлюдненні не пізніше як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти встановлювані ними ставки податку на нерухоме майно, а тому такі Рішення жодним чином не порушували принцип стабільності податкового законодавства України, визначений підпунктом 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України.

Натомість, Рішення № 462 було оприлюднене 14.07.2017, тобто менше як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду (мається на увазі початок 2018 календарного року), що не узгоджується з принципом стабільності податкового законодавства України.

Однак, з даного приводу суд враховує наступне.

Принцип стабільності податкового законодавства, закріплений у підпункті 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України скерований (орієнтований на) органам законодавчої влади, а у випадку передбаченому пунктом 4.4 статті 4 цього ж Кодексу - органам місцевого самоврядування, з метою дотримання певного порядку внесення змін до будь-яких елементів податків.

Згідно з загальноприйнятою у правозастосуванні юридичною кваліфікацією змін до податкового законодавства Закон, який вносить зміни всупереч пункту 4.1.9 ПК України вважається чинним, оскільки не суперечить Конституції, як і іншим нормативно-правовим актам, аналогічно щодо місцевих податків і зборів, право на встановлення яких законодавчо передано органам місцевого самоврядування. Норма підпункту 4.1.9 ПК України встановлює обмеження, не передбачаючи жодних наслідків (зокрема санкцій) у разі його порушення.

Крім того, аналізуючи практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), слід зазначити й про таке.

Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (стаття 41 Конституції України).

Пунктом 21 рішення ЄСПЛ у справі Федоренка проти України від 30.06.2006 зазначено, що, відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може виступати у формі не тільки майна, а й «виправданих очікувань» від ефективного використання права власності. У рішенні ЄСПЛ у справі Стретч проти Об`єднаного Королівства від 24.06.2003 майном, у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції (встановлює право особи на мирне володіння своїм майном), вважається, зокрема, «законне і обґрунтоване очікування набути майно або майнове право».

Таким чином, наявність згаданої вище норми ПК України породжує у платників податків обґрунтовані «законні очікування» щодо майна (податку), який підлягає (або не підлягає) сплаті в наступному податковому періоді, за умови збереження або відчуження власного майна. Виходячи з цього, хоча й платник податків не має права на позов про скасування законодавчих змін, однак може скористатись можливістю захистити на його думку порушене право та інтереси з огляду на доведеність чи реальність такого порушення в іншій спосіб, зокрема, пред`явленням позову про відшкодування шкоди.

У даному ж випадку, суд констатує, що позивач не скористався правом звернення до суду з позовом про оскарження рішення органу місцевого самоврядування, яким в тому числі керувався відповідач приймаючи податкові повідомлення-рішення.

ЄСПЛ у рішенні від 04.12.1974 по справі № 41/74 «Yvonne Van Duyn vs Home Office» зазначає, що принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи можуть покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть коли вони закріплені в нормативному акті, який взагалі не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом відповідальності держави, котрий полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для уникнення відповідальності. Якщо держава затвердила певну правову концепцію, якою в описаному випадку є стабільність податкового законодавства, то вона чинить протиправно, коли відступає від заявленої поведінки або політики, оскільки погодження такої політики (поведінки) дало підстави для виникнення обґрунтованих очікувань в осіб щодо її дотримання державою чи органом публічної влади.

Отже, хоча держава, володіючи податковим суверенітетом, має право встановлювати норми, змінювати і скасовувати раніше встановлені нею норми поведінки, проте у неї відсутні гарантії чи імунітет від вимог щодо відшкодування шкоди (якщо заподіяння таких буде доведене) платникам податків, які виникли у зв`язку з порушенням їхніх законних очікувань через такі дії чи рішення органів державної влади.

За вказаних обставин, у даній справі можливо й порушено вказаний принцип (мається на увазі принцип стабільності податкового законодавства), однак це саме по собі не може бути підставою для визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень (контролюючого органу) та для скасування податкових повідомлень-рішень, при винесенні яких відповідачем дотримані приписи частини другої статті 2 КАС України.

Суд визнає, що встановлення місцевих податків і зборів входить до компетенції органів місцевого самоврядування, податковий же орган, яким є відповідач у справі, наділений повноваженнями по застосуванню в межах своєї компетенції вже прийнятих нормативно-правових актів, в тому числі рішень органів місцевого самоврядування, норми яких є чинними на час їх застосування та обов`язковими. Відтак, навіть за наявності порушення принципу стабільності шляхом прийняття Дубровицькою міською радою Рішення № 462 (оскарження якого на предмет правомірності, законності не здійснене), без участі податкового органу в процесі встановлення ставок податку на нерухоме майно на 2018 рік, враховуючи чинність такого Рішення на час прийняття податковим органом податкового повідомлення-рішення від 04.03.2019 № 0-1705, суд приходить до висновку, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законами України.

У рішенні від 23.10.1997 по справі «National and Provincial Building Society, Leeds Permanent Building Society and Yorkshire Building Society vs The United Kingdom» ЄСПЛ вказав, що «повага до верховенства права… охороняє від будь-якого впливу з боку держави - за винятком наявності незаперечних підстав загального інтересу».

При цьому, суд, загалом не заперечуючи права держави на прийняття законодавчих нормативно-правових актів, відповідає на запитання, чи накладає закон чи нормативний акт невиправданий тягар і чи не порушує справедливого балансу між різними залученими інтересами.

Суд визнає, що в межах даних спірних правовідносин не було свавілля з боку відповідача, яким би було завдано позивачу індивідуального та надмірного тягаря, оскільки дії податкового органу щодо прийняття податкового повідомлення-рішення від 04.03.2019 № 0-1705 відповідають прийнятому органом місцевого самоврядування рішенню по встановленню певних правил, а також дотримано баланс публічних та приватних інтересів, з врахуванням майнового стану та рівня доходів фізичної особи, що запроваджено нормою підпункту 266.4.2 пункту 266.4статті 266 ПК України. Позивачем у справі не доведено належними й допустимими доказами завдання їй спірним рішенням відповідача від 04.03.2019 № 0-1705 надмірного тягаря.

Крім того, вирішуючи спір у відповідній частині, слід зазначити й про принцип диспозитивності, встановлений частиною другою статті 11 КАС України, в редакції до 15.12.2017 та частиною другою статті 9 цього Кодексу в чинній редакції, який полягає у тому, що суд повинен вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Отже, суд зв`язаний предметом і розміром заявлених вимог, а враховуючи те, що позивач позовом ставить під сумнів правомірність податкового повідомлення-рішення від 04.03.2019 № 0-1705 з огляду на порушення принципу стабільності, при цьому не ставить питання про скасування нормативно-правового акту, що порушує названий принцип, а також не визначає належний суб`єктивний склад відповідачів, суд позбавлений можливості відновити порушене право позивача (якщо це буде доведено) в межах цієї конкретної справи.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що порушення Дубровицькою міською радою принципу стабільності податкового законодавства, шляхом прийняття Рішення № 462 поза межами строку, застереження про який міститься у підпункті 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України, не може бути підставою для скасування податкового повідомлення-рішення від 04.03.2019 № 0-1705, позаяк, на момент прийняття такого податкового повідомлення-рішення Рішення № 462 було чинним та обов`язковим до застосування податковим органом.

Аналогічна правова позиція щодо правомірності податкових повідомлень-рішень про визначення платникам податку податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, прийнятих податковим органом на підставі рішень органів місцевого самоврядування, що порушують принцип стабільності податкового законодавства, висловлений Верховним Судом у постанові від 15 травня 2019 року по справі № 825/1496/17 (адміністративне провадження №К/9901/1259/17).

Щодо решти доводів позивача з приводу невідповідності Рішень № 462, 631, 837 вимогам податкового законодавства, порушення Дубровицькою міською радою порядку прийняття та оприлюднення таких Рішень, то суд зауважує, що вказані обставини не входять до предмета доказування у цій адміністративній справі, оскільки предметом судового розгляду у ній є податкові повідомлення-рішення від 04.03.2019 № 0-1705, від 17.03.2020 № 0-1705, від 13.04.2021 № 0-1705, а не Рішення № 462, 631, 837. З огляду на вказане, суд такі обставини не досліджує, не перевіряє їх обґрунтованість та, як наслідок, не враховує при ухваленні цього рішення.

При цьому, судом враховано усталену практику ЄСПЛ, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (справа Проніна проти України, № 63566/00 § 23, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Підсумовуючи вищенаведене в його сукупності, суд приходить до висновку, що приймаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 04.03.2019 № 0-1705, від 17.03.2020 № 0-1705, від 13.04.2021 № 0-1705 відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, у зв`язку з чим названі рішення податкового органу є правомірними та не підлягають скасуванню.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень в ході розгляду справи довів правомірність своєї поведінки та прийнятих рішень в спірних правовідносинах.

Натомість, доводи та аргументи позивача, якими остання обґрунтовувала позовні вимоги, не знайшли своє підтвердження за наслідками розгляду справи по суті, а тому в задоволенні позовної заяви належить відмовити повністю.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл судових витрат між сторонами у відповідності до статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 04.03.2019 № 0-1705, від 17.03.2020 № 0-1705, від 13.04.2021 № 0-1705, - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 22 липня 2022 року

Учасники справи:

Позивач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач - Головне управління ДПС у Рівненській області (вул.Відінська,12, м.Рівне, 33023, ЄДРПОУ/РНОКПП 44070166)

Суддя Н.В. Друзенко