Справа № 420/7593/22
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2022-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7593/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за позовом ОСОБА_1 до 11 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивача; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку та індексації грошового забезпечення з розрахунку 440,87 грн в день з 14.07.2017 по 17.01.2022 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.

Ухвалою судді від 31.05.22 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення адміністративного позову без розгляду, з огляду на наступне.

З огляду на матеріали справи, ОСОБА_1 з 16.11.2012 по 07.04.2016 проходив службу у військовій частині НОМЕР_3, а у періоді з 09.04.2016 по 13.04.2017 - у військовій частині НОМЕР_2.

05.02.2015 ОСОБА_1 надано статус учасника бойових дій, згідно рішення міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій № 6/ІІІ/1/842, а 11.03.2015 позивачу видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 .

17.01.2022 на банківський рахунок позивача надійшов платіж у розмірі 25114,77 грн за призначенням «компенсація додаткової відпустки учасника бойових дій за 2015-2017 рр».

Листом від 04.02.2022 № 11/700 в/ч НОМЕР_2 надано відповідь на адвокатський запит, відповідно до якої грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за 2015-2017 рр. в нарахованій сумі 6791,04 грн, індексація грошового забезпечення за період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 в нарахованій сумі склала 11620,25 грн, індексація грошового забезпечення за період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_3 в нарахованій сумі склала 7214,06 грн.

28.01.2022 на адресу військової частини НОМЕР_2 було направлено адвокатський запит представником позивача з проханням повідомити, чим було отримано з військової частини НОМЕР_3 інформацію про розмір невиплаченої ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за час проходження ним військової служби у військовій частині НОМЕР_3, нарахувати та виплатити індексацію.

11 Прикордонним загоном Державної прикордонної служби (військовою частиною НОМЕР_2) листом від 07.02.2022 № 11/759 надано відповідь на адвокатський запит № 2 та запитувані документи.

Таким чином, як зазначено у адміністративному позові, індексація грошового забезпечення та компенсація за невикористану додаткову відпустку ОСОБА_1 була виплачена 17.01.2022 у розмірі 25 240,97 грн (зарахована сума 25114,77 грн + комісія банку 126,20 грн).

Зважаючи на те, що 11 Прикордонним загоном Державної прикордонної служби (військовою частиною НОМЕР_2) не було проведено з ОСОБА_1 під час звільнення остаточного розрахунку, позивач звернувся до суду із даним позовом задля отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку та індексації грошового забезпечення з розрахунку 440,87 грн в день з 14.07.2017 по 17.01.2022 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист визначеним законом шляхом.

За змістом частини третьої статті 2 КАС України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства, зокрема, є верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; забезпечення права на апеляційний перегляд справи та на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють при вирішенні питання їх застосування до спірних правовідносин необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду.

Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Загальні норми процедури судового оскарження в рамках розгляду публічно-правових спорів регулюються КАС України.

Згідно із частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

З матеріалів справи вбачається, що остаточний розрахунок з позивачем проведений 17 січня 2022 року, отже місячний строк звернення до суду з цим позовом обраховується саме з цієї дати, і такий строк сплинув 18 лютого 2022 року. В свою чергу, позивач звернувся із даним позовом 27 травня 2022 року, тобто із суттєвим порушенням спеціального місячного строку на звернення до суду із даними вимогами.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в постанові по справі № 240/532/20 від 11 лютого 2021 року за схожих фактичних обставин сформулював висновки, що з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як і в даному випадку, охоплюється спеціальною нормою частини 5 статті 122 КАС України, а тому відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

При цьому строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах про проходження публічної служби особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Вирішуючи питання про дотримання строку звернення до суду у кожному конкретному випадку, необхідно виходити не лише з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, але й з об`єктивної можливості особи знати про такі факти.

Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові по справі № 380/2355/20 від 28 травня 2021 року.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis, пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заява №45783/05; пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року в справі «Меньшакова проти України», заява №377/02).

Процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року в справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain» («Перез де Рада Каванілес проти Іспанії»), заява №28090/95). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна Держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (пункт 44 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року «Osman v. the United Kingdom» («Осман проти Сполученого Королівства»), заява №23452/94 та пункт 54 рішення від 19 червня 2001 року «Kreuz v. Poland» («Круз проти Польщі»), заява №28249/95).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року (пункт 47, заява №3236/03) суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їхня свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

Відповідно до ч.3, 4 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Пунктом 8 частини 1 статті 240 КАС України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду, оскільки позивач, звернувшись до суду з позовом 27.05.22, пропустив місячний строк звернення до суду із даними вимогами, а підстав для поновлення пропущеного строку судом не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 123, 240 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до 11 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк