Справа № 620/13113/21
Суддя: Ткаченко О.Є.
Дата ухвалення: 2022-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2022 року Чернігів Справа № 620/13113/21

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Ткаченко О.Є., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_3, Державного науково-дослідного інституту випробувань і сертифікації озброєння та військової техніки про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_3 , Військової частини НОМЕР_2, в якому просить:

визнати неправомірною бездіяльність військової частини НОМЕР_3, військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за весь час затримки належних звільненому працівнику ОСОБА_1 грошових сум по день фактичного розрахунку;

зобов`язати військову частину НОМЕР_3, військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки належних звільненому працівнику ОСОБА_1 грошових сум по день фактичного розрахунку - 30.08.2021 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що при звільненні з військової служби з ним не було проведено повного розрахунку. Позивач вважає, що відповідно до ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України відповідач зобов`язаний виплати за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за весь час затримки.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 01.12.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвалою суду від 24.11.2021 замінено неналежного відповідача Військову частину НОМЕР_2 на належного - Державний науково-дослідний інститут випробувань і сертифікації озброєння та військової техніки.

Державний науково-дослідний інститут випробувань і сертифікації озброєння та військової техніки надав відзив, в якому заперечує проти позову та просить відмовити в його задоволенні, оскільки в обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на день виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 - 26.12.2019 позивач проходив військову службу у списках військової частини НОМЕР_2. На підставі цього представник позивача просить суд зобов`язати військову частину НОМЕР_2 виплатити позивачу середній заробіток по 30.08.2021. При цьому, виходячи зі змісту позовної заяви, дата «30.08.2021 року» - це дата розрахунку з позивачем зі сторони військової частини НОМЕР_3, а до правовідносин між позивачем та військовою частиною НОМЕР_2 не має жодного відношення. Окрім наведених вище обставин, що виклав позивач у своїй позовній заяві, інших обґрунтувань порушення його прав з боку саме військової частини НОМЕР_2 не наведено, а зазначене лише констатує факт звільнення його з військової служби саме 26.12.2019, що не є обґрунтуванням його позовних вимог. Зі змісту позовної заяви неможливо встановити, в чому саме полягає порушення прав позивача зі сторони військової частини НОМЕР_2 та на чому гуртується його вимога виплати йому середній заробіток з моменту звільнення і до 30.08.2021.

Військова частина НОМЕР_3 надала відзив, в якому заперечує проти позову та просить відмовити в його задоволенні, оскільки незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду. Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки. Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні. Здійснений військовою частиною НОМЕР_3 розрахунок і виплата сум належних позивачу при звільненні, останнім не оскаржувалися і звернення позивача до суду з позовом про нараховані/не нараховані суми під час звільнення не було. Військова частина НОМЕР_3 вважає, що спір про нарахування компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, що вирішувався судом під час розгляду справи № 620/4996/21, не є спором про нараховані/ненараховані суми під час звільнення. Компенсація втрати частини доходів не є сумою, що належна працівникові при звільненні, отже вимоги статті 116, 117 КЗпП не розповсюджуються на дані правовідносини.

Позивачем надано до суду відповідь на відзив, в якій останній зазначив, що на час звільнення з військової служби позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_2, тому позовні вимоги заявляє як до військової частини НОМЕР_3, яка своєчасно не виплатила йому індексацію грошового забезпечення, так і до військової частини НОМЕР_2, з якої позивач звільнився з військової служби.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 до 13.05.2019 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_3, що підтверджується витягом з наказу командира частини від 13.05.2019 №90 (а.с. 12).

До 26.12.2019 ОСОБА_1 проходив військову службу в в/ч НОМЕР_2, що підтверджується витягом з наказу командира частини від 26.12.2019 №332 (а.с.13).

У зв`язку із не нарахуванням відповідачем у період з 01.01.2016 по 28.02.2018 індексації грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.07.2020 у справі №620/1954/20, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 задоволено повністю, зобов`язано в/ч НОМЕР_3 нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період із січня 2016 року по листопад 2018 року включно.

Відповідно до матеріалів справи, 28.09.2020 на виконання вищевказаного рішення Чернігівського окружного адміністративного суду відповідачем виплачена позивачу індексація грошового забезпечення в сумі 28947,63 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.07.2021 у справі №620/4996/21, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_3 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задоволено повністю. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_3 щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з 01.01.2016 по 29.09.2020. Зобов`язано військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з 01.01.2016 по 29.09.2020.

30.08.2021 на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду 08.07.2021 у справі №620/4996/21 військова частина НОМЕР_3 виплатила позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з 01.01.2016 по 29.09.2020, що підтверджується платіжним дорученням від 28.08.2021 та листом в/ч НОМЕР_3 від 16.09.2021 №143/360 (а.с.16-17).

Позивач вважає, що в даному випадку мав місце факт порушення відповідачами прав та інтересів в частині несвоєчасного отримання належних йому до виплати грошових сум при звільненні, а тому звернувся до суду з вказаним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України Від 07.05.2002 №8-Рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 21-352а13 та постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 у справі №21-8а15.

Крім того, така правова позиція була підтримана у подальшому Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.09.2018 у справі №810/1549/17, від 17.10.2018 у справі № 805/2948/17-а, від 08.11.2018 у справі №821/1333/16, від 18.04.2019 у справі № 806/889/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч. 2 ст. 117 КЗпП України).

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 в справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також у вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Суд звертає увагу на те, що фактично ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх порушених прав щодо несвоєчасної виплати компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.07.2021 у справі №620/4996/21, яка виплачена 30.08.2021 згідно платіжного доручення від 28.08.2021 № 466 (а.с. 16, 17), та просить нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки належних звільненому працівнику ОСОБА_1 грошових сум по день фактичного розрахунку - 30.08.2021.

На підставі вищевикладеного суд доходить висновку, що така виплата як «компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» не є сумою, що належна працівникові при звільненні, а тому не підпадають під дію статей 116, 117 КЗпП України.

Отже, Військовою частиною НОМЕР_3 не допущено протиправної бездіяльність щодо не нарахування та не виплати позивачу вказаної суми.

Щодо позовних вимог до Державного науково-дослідного інституту випробувань і сертифікації озброєння та військової техніки, суд зазначає наступне.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Суд зауважує, що права позивача Державним науково-дослідним інституту випробувань і сертифікації озброєння та військової техніки на час розгляду даної справи не порушені, оскільки під час звільнення з ОСОБА_1 проведено всі розрахунки, а суд не може під час прийняття рішення вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце в майбутньому.

Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити, як передчасних.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У зв`язку з викладеним позовні вимоги не підлягають задоволенню повністю, а судові витрати відповідно до ст.139 КАС України - відшкодуванню.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_3, Державного науково-дослідного інституту випробувань і сертифікації озброєння та військової техніки про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Військова частина НОМЕР_3 (АДРЕСА_2, код ЄДРПОУ НОМЕР_4).

Відповідач: Державний науково-дослідний інститут випробувань і сертифікації озброєння та військової техніки (вул. Стрілецька, 1, м.Чернігів,14033, )

Повне рішення суду складено 21 липня 2022 року.

Суддя О.Є. Ткаченко