Справа № 160/1982/22
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2022-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 червня 2022 року Справа № 160/1982/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Ількова В.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпрі адміністративну справу №160/1982/22 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції управління патрульної поліції в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
28.01.2022 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить суд:
- визнати дії розпорядника інформації - Департаменту патрульної поліції управління патрульної поліції в Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ - 40711822), за навмисне приховування необхідної для мене публічної інформації (згідно п.9 ч.1 ст.24 Закону України «Про доступ до публічної інформації») та ненадання повної своєчасної відповіді на питання зазначені в моєму запиті на інформацію від 04.01.2022 року, який зареєстрований відповідальною особою відповідача по справі 04.01.2022 року - протиправними;
- зобов`язати відповідача по справі - Департамент патрульної поліції управління патрульної поліції в Дніпропетровській області, в термін 5 (п`ять) днів, надати відповідь на поставлені питання в запиті на інформацію від 04.01.2022 року, який зареєстрований відповідальною особою відповідача по справі 04.01.2022 року, з дня набуття законної сили судового рішення, та в зазначений строк надіслати відповідь на даний запит на адресу: АДРЕСА_1 , а також в електронному вигляді на електронну пошту;
- стягнути з Відповідача на користь Позивача судові витрати, які складаються із витрат на професійну правничу допомогу, та інших витрат, що будуть підтверджені позивачем належними доказами за результатами розгляду справи.
Ухвалою суду від 01.02.2022 р. було відкрито провадження у цій адміністративній справі, призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Також ухвалою суду від 01.02.2022 року витребувано у відповідача додаткові докази по справі, а саме копії:
- запит позивача на інформацію від 04.01.2022 року;
- відповідь (листи, тощо) на запит позивача від 04.01.2022 року та інші наявні докази щодо суті спору.
Ухвалою суду від 30.03.2022 року продовжено строк розгляду адміністративної справи №160/1982/22.
03.06.2022 року відповідачем суду надано відзив на позовну заяву разом із витребуваними судом доказами по справі.
У відповідності до приписів статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Отже, рішення у цій справі приймається судом 22.06.2022 року, тобто у межах строку встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачем було надано запит на інформацію від 04.01.2022 року, який отриманий Відповідачем 04.01.2022 року.
Факт отримання цього Запиту Відповідачем підтверджується відповідною реєстраційною відміткою на Запиті (підпис відповідальної особи та печатка Розпорядника з зазначенням дати отримання).
Вказує, що у запиті він просив надати інформацію відносно визначення Розпорядником посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє (що зокрема передбачено частиною 2 статті 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).
Також, просив надати інформацію стосовно його запиту на інформацію від 22.12.2021 року, який був зареєстрований в канцелярії відповідача 23.12.2021 року, відповідь на який у законом встановлений строк від Розпорядника він не отримав, а саме:
« 1. Прошу зазначити ПІБ та посаду (посади), № кабінету, засоби зв`язку відповідальної особи (осіб) з питань доступу до публічної інформації Розпорядника.
2. Зазначити повний маршрут пересування Запиту: ким саме (ПІБ та посада) та коли (дата; Запит було отримано, за яким вхідним номером зареєстровано, а також ким саме (ПІБ та посада), коли (дата) та на кого саме (ПІБ та посада) було розписано для виконання.
3. Якщо, відповідь на Запит вже мені відправлена засобами поштового зв`язку, прошу повідомити вихідний номер та дату надання даної відповіді.
4. Крім того прошу повідомити: коли (дата) та за допомогою якого оператора поштового зв`язку мені відправлена зазначена відповідь (укрпошта, нова пошта, інший оператор.
5. Прошу надати трек-номер, зазначений на конверті (квитанції), в якому була відправлена відповідь».
Позивач вказує, що на даний час з дня отримання розпорядником Запиту вже пройшов тривалий строк, а відповідь на даний Запит він не отримав.
Вважає, що така бездіяльність відповідача є порушенням його особистого права на отримання публічної інформації.
З огляду на викладене звернувся до суду із цією позовною заявою, за захистом своїх порушених прав.
ІІІ. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА
Відповідачем подано суду відзив на позовну заяву, у якому відповідач зазначає про те, що 04.01.2022 року позивачем подано до Управління запит на інформацію, який було зареєстровано Управлінням за вх. № 2зі від 04.01.2022 року.
Вказують, що зі змісту позовної заяви вбачається, що позовні вимоги обумовлені ненаданням Управлінням відповіді на вищенаведений запит на інформацію. Як зазначено у позові та вбачається із доданої до позову копії цього запиту, останній у своїй прохальній частині містив текст наступного змісту:
«./. Прошу зазначати ПІБ та посаду (посада), № кабінету, засоби зв`язку відповідальної особа (осіб з питань доступу до публічної інформації Розпорядника.
Зазначити повний маршрут пересування Запиту: ким саме (ПІБ та посада) та коли (дата) Запит було отримано, за яким вхідним номером зареєстровано, а також ким саме (ПІБ та посада), коли (дата) та на кого саме (ПІБ та посада) було розписано для виконання.
Якщо відповідь на Запит вже мені відправлена засобами поштового зв`язку, прошу повідомити вихідний номер та дату надання даної відповіді.
Крім того, прошу повідомити: коли (дата) та за допомогою якого оператора поштового зв`язку мені відправлена зазначена відповідь (укрпошта, нова пошта, інший оператор).
Прошу надати трек-номер, зазначений на конверті (квитанції), в якому була направлена відповідь».
Відповідач зазначає, що поданий позивачем до Управління запит на інформацію, що був зареєстрований Управлінням за вх. №2зі від 04.01.2022 року був розглянутий у встановлений чинним законодавством строк та відповідь на нього була отримана позивачем 10.01.2022 року власноруч у відділі документального забезпечення Управління, про що свідчить його особистий підпис у «Розносній книзі», розпочатій 03.01.2018 року за інв. №1561.
Вказують, що на сторінці 93 наведеної книги проставлений особистий підпис позивача про те, що 10.01.2022 року ним було отримано відповідь на запит на інформацію, зареєстрований за вх. № 2зі від 04.01.2022 року.
На підтвердження того, що наведений запит було зареєстровано саме за вх. № 2зі від 04.01.2022 року, відповідачем надано копію цього запиту із відбитком штемпеля вхідної кореспонденції Управління із відповідним номером реєстрації вхідної кореспонденції.
Також, відповідачем долученого до матеріалів справи копію наданої відповіді за вих. № 2зі/41/19/01-2022 від 10.01.2022 року.
Таким чином, вказують, що позивачем було отримано відповідь у межах встановленого законом строку, а дії відповідача є законними, у зв`язку з чим, на їх думку, позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому задоволенню не піддягають.
ІV. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, суд встановив такі обставини.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 04.01.2022 року позивачем подано запит на публічну інформацію до Департамента патрульної поліції управління патрульної поліції в Дніпропетровській області, у якому позивач просив:
« 1. Прошу зазначити ПІБ та посаду (посади), № кабінету, засоби зв`язку відповідальної особи (осіб) з питань доступу до публічної інформації Розпорядника.
2. Зазначити повний маршрут пересування Запиту: ким саме (ПІБ та посада) та коли (дата; Запит було отримано, за яким вхідним номером зареєстровано, а також ким саме (ПІБ та посада), коли (дата) та на кого саме (ПІБ та посада) було розписано для виконання.
3. Якщо, відповідь на Запит вже мені відправлена засобами поштового зв`язку, прошу повідомити вихідний номер та дату надання даної відповіді.
4. Крім того прошу повідомити: коли (дата) та за допомогою якого оператора поштового зв`язку мені відправлена зазначена відповідь (укрпошта, нова пошта, інший оператор.
5. Прошу надати трек-номер, зазначений на конверті (квитанції), в якому була відправлена відповідь».
Як вказує відповідач, поданий позивачем до Управління запит на інформацію був зареєстрований Управлінням за вх. №2зі від 04.01.2022 року та був розглянутий, на їх думку, у встановлений чинним законодавством строк.
Вказують, що відповідь на нього була отримана позивачем 10.01.2022 року власноруч у відділі документального забезпечення Управління, про що свідчить його особистий підпис у «Розносній книзі», розпочатій 03.01.2018 року за інв. №1561.
Також відповідач вказує, що на сторінці 93 наведеної книги проставлений особистий підпис позивача про те, що 10.01.2022 року ним було отримано відповідь на запит на інформацію, зареєстрований за вх. № 2зі від 04.01.2022 року.
На підтвердження того, що наведений запит було зареєстровано саме за вх.№ 2зі від 04.01.2022 року, відповідачем надано суду копію цього запиту із відбитком штемпеля вхідної кореспонденції Управління із відповідним номером реєстрації вхідної кореспонденції.
Згідно долучених до матеріалів справи доказів, встановлено, що Департаментом патрульної поліції управління патрульної поліції в Дніпропетровській області до суду було подано лист від 10.01.2022 року за №2зі/41/19/01-2022, згідно якого позивачу було надано відповідь на запит позивача від 23.12.2021 року за вх.№252-зі та повідомлено, що вказаний запит був переданий до відділу розшуку та ОМ ДТП УПП в Дніпропетровській області ДПП та розписаний на виконання даного підрозділу інспектора ВРОМ ДТП УПП в Дніпропетровській області ДПП старшого лейтенанта поліції Посозова А.Ю.
Також, Департаментом було повідомлено, що відповідь на попередній запит позивача, який був зареєстрований за №252-зі від 23.12.2021 року був спрямований за вих.№252-зі/41/19/01-2021 від 28.12.2021 року.
На думку позивача, відповідачем не було надано повної та належної відповіді на запитувану ним інформацію здійсненої на його запит від 04.01.2022 року, у зв`язку із чим звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд врахував такі обставини справи та положення чинного законодавства України.
V. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Зазначена норма кореспондується із ст. 34 Конституції України, якою передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначений Законом України «Про доступ до публічної інформації».
Згідно з ст. 1 вказаного Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.
Доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію (п. 2 ч. 1 ст. 5 цього Закону).
Суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є, зокрема, запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень (п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
В силу ч. 4 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.
Розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію (п. 6 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).
Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Аналіз вищевикладених норм дає підстави для висновку, що розпорядники інформації в межах встановленого Законом строку зобов`язані надавати та оприлюднювати публічну інформацію, зокрема, за запитами на інформацію, незалежно від того, чи стосується ця інформація запитувача інформації особисто.
VІ. ОЦІНКА СУДУ
Щодо дотримання відповідачем строку надання відповіді на запит позивача від 04.01.2022 року, суд зазначає таке.
Судом встановлено, що 04.01.2022 року позивач звернувся до відповідача із запитом на отримання публічної інформації.
Відповідач у відзиві зазначає, що поданий позивачем до Управління запит на інформацію був зареєстрований Управлінням за вх. №2зі від 04.01.2022 року та розглянутий у встановлений чинним законодавством строк.
Відповідь на цей запит була отримана позивачем 10.01.2022 року власноруч у відділі документального забезпечення Управління, про що свідчить його особистий підпис у «Розносній книзі», розпочатій 03.01.2018 року за інв. №1561.
Також, у відзиві вказують, що на сторінці 93 наведеної книги проставлений особистий підпис позивача про те, що 10.01.2022 року ним було отримано відповідь на запит на інформацію, зареєстрований за вх. № 2зі від 04.01.2022 року.
На підтвердження наведених відповідачем у відзиві обставин, відповідачем надано суду копію цього запиту із відбитком штемпеля вхідної кореспонденції Управління із відповідним номером реєстрації вхідної кореспонденції.
Відповідачем до матеріалів справи було долучено копію наданої відповіді за вих. №2зі/41/19/01-2022 від 10.01.2022 року, на яку посилається відповідач у своїх доводах щодо обґрунтованості та правомірності своїх дій.
Однак, вказана відповідь Департаменту № 2зі/41/19/01-2022 від 10.01.2022 року, яка, як вказує відповідач, була скерована на запит позивача від 04.01.2022 року, не містить повної, обґрунтованої, точної інформації, яка запитувалася позивачем.
Суд зазначає, що Законом України «Про доступ до публічної інформації» не визначено яким видом поштового відправлення розпорядник інформації повинен надіслати відповідь на інформаційний запит (простий лист, рекомендований, з повідомленням про вручення, з оголошеною цінністю).
Однак, зважаючи на імперативно встановлений обов`язок розпорядника інформації надати відповідь на інформаційний запит, суд вважає, що саме розпорядник інформації у випадку виникнення спору повинен довести факт не лише складання відповіді, а й її надіслання у встановлений законом строк та вручення запитувачу інформації чи повернення без вручення із зазначенням відповідних причин.
Відповідно до п. 9.5 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 року № 10, у разі пересилання відповіді на запит поштою цей обов`язок вважається виконаним у момент здачі документа на пошту; реєстрація відповіді на запит як вихідного документа у системі діловодства розпорядника інформації не є моментом завершення перебігу згаданого строку. Якщо відповідь на запит здається на пошту разом з іншою кореспонденцією того ж виду та категорії, належним і допустимим доказом відправлення такого запиту є список згрупованих поштових відправлень із відміткою працівника зв`язку про його прийняття (п. 66 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270).
Крім того, частиною 2 Правил зазначено, зокрема, що розрахунковий документ - документ встановленої відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо), що підтверджує надання послуг поштового зв`язку.
Статтею 13 Закону України «Про поштовий зв`язок» від 04.10.2001 року №2759-III передбачено порядок надання поштового зв`язку, зокрема у абзаці 3 вказано, що у договорі про надання послуг поштового зв`язку, якщо він укладається у письмовій формі, та у квитанції, касовому чеку тощо, якщо договір укладається в усній формі, обов`язково зазначаються найменування оператора та об`єкта поштового зв`язку, які надають послуги, дата та вид послуги, її вартість. У договорі, стороною якого є національний оператор зв`язку, укладеному у будь-якій формі, має міститися попередження про недопущення пересилання письмової кореспонденції, виконаної і розтиражованої друкарським способом, без вихідних даних (тираж, назва друкарні, номер замовлення та інше). За недотримання цієї вимоги несе відповідальність оператор поштового зв`язку.
Аналізуючи вищевикладене, суд вважає, що належним доказом надіслання розпорядником інформації відповіді на запит позивача є квитанція або касовий чек, в якому зазначено найменування оператора та об`єкта поштового зв`язку, які надають послуги, дата та вид послуги, її вартість.
У постанові Верховного Суду від 06.09.2019 року у справі № 128/4752/15-а Верховний Суд висловив правову позицію відповідно до якої належними і допустимими доказами відправлення відповіді на запит є список згрупованих поштових відправлень із відміткою працівника зв`язку про його прийняття (пункт 66 Правил № 270), опис вкладення у цінний лист, зворотне повідомлення про вручення поштового відправлення, докази направлення електронною поштою або розписка про отримання у разі вручення заявнику особисто.
Додатково суд вважає за необхідне зазначити, що відповідь на запит позивач просив надати на електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_1
Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Завданням адміністративного судочинства згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З аналізу наведених норм законодавства випливає, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.
Згідно ст. 23 Закону України "Про доступ до публічної інформації" рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити, зокрема, ненадання відповіді на запит на інформацію.
Таким чином, фактично розглянувши запит, відповідач не надав запитувану інформацію позивачу, тому позов підлягає задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції управління патрульної поліції в Дніпропетровській області, яка полягає в неналежній відповіді на запит ОСОБА_1 від 04.01.2022 року та шляхом зобов`язання Департаменту патрульної поліції управління патрульної поліції в Дніпропетровській області надати ОСОБА_1 повну, обґрунтовану, точну інформацію, яка ним запитувалася згідно запиту від 04.01.2022 року, який зареєстрований відповідальною особою Департаменту патрульної поліції управління патрульної поліції в Дніпропетровській області - 04.01.2022 року.
Отже, за наслідком розгляду справи, перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити частково.
VІІ. ВИСНОВКИ СУДУ
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Дослідивши матеріали справи, слід зазначити, що відповідачем не було доведено належними та допустимими доказами щодо дотримання в повній мірі вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації».
За таких обставин, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції управління патрульної поліції в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Щодо розподілу судових витрат, а саме судового збору.
Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до приписів статті 139 КАС України, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 744,30 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Щодо витрат на правничу допомогу.
Так, відповідно до ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч.7 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
З аналізу вищенаведених процесуальних норм вбачається, що розподіл витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката адміністративним судом можливо здійснити лише за наявності сукупності доказів, якими такі витрати підтверджуються, а саме: договору про надання правничої допомоги; детального опису, часу, використаного на виконання робіт, їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною; доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Проте, жодних доказів на понесення позивачем витрат на правничу допомогу до суду не надано.
Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Тобто, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Вказана правова позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у його постанові від 27.11.2019 року у справі №160/3114/19, яка підлягає застосуванню адміністративним судом відповідно до положень ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Аналізуючи все вищевикладене та наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи, враховуючи ціну позову, та конкретні обставини справи, яка не є складною та судові засідання у якій не проводилися, а також і приймаючи до уваги, що позивачем не було надано суду жодних доказів виконання робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги із зазначенням конкретизації вартості кожного з виду робіт, що необхідно для визначення розміру витрат на правничу допомогу та розподілу судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу.
За викладених обставин, вимоги позивача, викладені у позові, про відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань оплати послуг на професійну правничу допомогу задоволенню не підлягають.
Керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції управління патрульної поліції в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції управління патрульної поліції в Дніпропетровській області, яка полягає в неналежній відповіді на запит ОСОБА_1 від 04.01.2022 року, який зареєстрований відповідальною особою Департаменту патрульної поліції управління патрульної поліції в Дніпропетровській області - 04.01.2022 року.
Зобов`язати Департамент патрульної поліції управління патрульної поліції в Дніпропетровській області надати ОСОБА_1 повну, обґрунтовану, точну інформацію, яка ним запитувалась згідно запиту від 04.01.2022 року, який зареєстрований відповідальною особою Департаменту патрульної поліції управління патрульної поліції в Дніпропетровській області - 04.01.2022 року.
В іншій частині позовних вимог - відмовити
Стягнути з Департаменту патрульної поліції управління патрульної поліції в Дніпропетровській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору в сумі 744,30 гривень.
У частині позовних вимог щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу - відмовити.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ОКПП НОМЕР_1 ).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 22.06.2022 року.

Суддя В.В. Ільков