Справа № 380/7107/22
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/7107/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2022 року

м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Грень Н.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про зобов`язання вчинити дії, -

встановив:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 у якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3) щодо не виплати ОСОБА_1 добових для покриття особистих витрат під час відряджень за 498 діб у розмірі 29 880,00 грн;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 добові для покриття особистих витрат під час відряджень за 498 діб у розмірі 29 880,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що Відповідачем не виплачені кошти за службові відрядженні за 498 діб розмірі 29 880,00 грн. Вважає такі дії відповідача протиправними та просить суд задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 05.05.2022 відкрито провадження в адміністративній справі за цим позовом та вирішено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання.

Станом на день розгляду справи відзив на позовну заяву до суду не надходив.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін в порядку частини сьомої статті 262 КАС України від учасників справи не надходило. З огляду на ці обставини суд на підставі частини п`ятої статті 262 КАС України розглянув справу в порядку письмового провадження (без проведення судового засідання, за наявними матеріалами) в межах строку, визначеного статтею 258 КАС України.

Суд з`ясував зміст позовних вимог, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності та встановив такі фактичні обставини справи та відповідні правовідносини:

ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України у військовій частині НОМЕР_2 по 28.08.2016.

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 №193 від 28.08.2016, майора ОСОБА_1 - командира зенітної ракетної батареї військової частини НОМЕР_4 (військової частини НОМЕР_2) зарахованого наказом Міністра оборони України №748 від 12.08.2016 на денну форму навчання, з 28.08.2016 виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення.

Позивачу при звільненні з військової служби не виплачені кошти за службові відрядженні за 498 діб.

Згідно з Архівною довідкою Територіального архівного відділу Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 27.08.2021 №179_2/Я-1312/1652 та витягів з наказів командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №41 від 22.02.2016, №148 від 04.07.2016, №155 від 11.07.2016, №189 від 22.08.2016 ОСОБА_1 перебував у службових відрядженнях протягом 498 діб, з 21.03.2014 по 19.04.2014, з 20.04.2014 по 19.05.2014, з20.05.2014 по 18.06.2014, з 19.06.2014 по 18.07.2014, з 19.07.2014 по 17.08.2014, з18.08.2014 по 16.09.2014, з 07.11.2014 по 30.11.2014, з 12.12.2014 по 10.01.2015, з 11.02.2015 по 12.03.2015, з13.03.2015 по 11.04.2015, з 18.09.2015 по 03.10.2015, з24.11.2015 по 28.11.2015, з 22.02.2016 по 04.07.2016, з 04.07.2016 по 11.07.2016, з 11.07.2016 по 22.08.2016.

19 січня 2022 року позивач звернувся до Відповідача із заявою про нарахування та виплатити добових для покриття особистих витрат під час відряджень за періоди 2014-2016 років.

Однак, відповіді на вказану заяву від відповідача позивачу не надходило.

Позивач вважаючи такі дії відповідача протиправними, звернувся із цим позовом до суду.

Вважаючи свої права порушені, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.

При вирішенні спору суд керувався наступним.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ч. 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-ХІІ від 25.03.1992 (далі - Закон №2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені Конституцією України, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно із ч. 1 статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до статей 1-2 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та Законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону України №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до частин шостої, дев`ятої статті 14 Закону України №2011- XII при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з відрядженням в інші населені пункти, військовослужбовцям відшкодовуються витрати на відрядження в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Витрати, пов`язані з перевезенням військовослужбовців та членів їх сімей, їх особистого майна залізничним, повітряним, водним і автомобільним (за винятком таксі) транспортом, бронюванням місць у готелях при направленні військовослужбовців у відрядження, відшкодовуються за рахунок коштів Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При цьому, згідно пункту 13 Постанови Кабінету Міністрів України «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» від 02 лютого 2011 року №98 (далі - Постанова №98) визначено, що особливості направлення у відрядження військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, які проходять службу в органах і підрозділах цивільного захисту, працівників Національного антикорупційного бюро визначаються за погодженням з Міністерством фінансів відповідно Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Національним антикорупційним бюро, Управлінням державної охорони, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.

Наказом Міністерства оборони України від 20.02.2017 №105 затверджено Інструкцію про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Інструкція № 105).

Відповідно до пункту 2 Інструкції, відрядження - направлення військовослужбовців Збройних Сил України (далі - військовослужбовці) за наказом командира (начальника, керівника) на певний строк в іншу місцевість для виконання службових завдань поза місцем постійної (тимчасової) дислокації військової частини (підрозділу).

Строк відрядження визначається командиром (начальником, керівником), але не може перевищувати в межах України ЗО календарних днів з урахуванням часу перебування в дорозі (крім випадків, коли інші строки відрядження визначаються законодавчими та іншими нормативно-правовими актами) (пункт 4 Інструкції № 105).

Військова частина (установа, організація), що відряджає військовослужбовця, забезпечує його коштами для здійснення поточних витрат під час відрядження (авансом). Аванс відрядженому військовослужбовцю може видаватися готівкою або перераховуватися в безготівковій формі на відповідний рахунок для використання із застосуванням платіжних карток (пункт 6 Інструкції №105).

Пунктом 10 Інструкції № 105 визначено, що окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв`язку з таким відрядженням). Добові витрати відшкодовуються в єдиній сумі незалежно від статусу населеного пункту.

Відповідно до пункту 11 Інструкції № 105 за кожний день (включаючи день вибуття та день прибуття) перебування військовослужбовця (крім військовослужбовців строкової служби) у відрядженні в межах України, враховуючи вихідні, святкові й неробочі дні та час перебування в дорозі (разом з вимушеними зупинками), йому виплачуються добові в межах сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року №98.

Суд встановив, що ОСОБА_1 перебував у службових відрядженнях протягом 498 діб, з 21.03.2014 по 19.04.2014, з 20.04.2014 по 19.05.2014, з20.05.2014 по 18.06.2014, з 19.06.2014 по 18.07.2014, з 19.07.2014 по 17.08.2014, з18.08.2014 по 16.09.2014, з 07.11.2014 по 30.11.2014, з 12.12.2014 по 10.01.2015, з 11.02.2015 по 12.03.2015, з13.03.2015 по 11.04.2015, з 18.09.2015 по 03.10.2015, з24.11.2015 по 28.11.2015, з 22.02.2016 по 04.07.2016, з 04.07.2016 по 11.07.2016, з 11.07.2016 по 22.08.2016, що підтверджується Архівною довідкою Територіального архівного відділу Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 27.08.2021 №179_2/Я-1312/1652 та витягів з наказів командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №41 від 22.02.2016, №148 від 04.07.2016, №155 від 11.07.2016, №189 від 22.08.2016 .

Разом з тим матеріали справи не містять доказів нарахування та виплати ОСОБА_1 добових для покриття особистих витрат під час відряджень.

Зазначена Архівна довідка та витяги з наказів не містять доказів нарахування ОСОБА_1 добових для покриття особистих витрат під час відряджень.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачу добових для покриття особистих витрат під час відряджень за 498 діб є протиправною .

Разом з тим, щодо вимоги нарахування добових у розмірі 29880,00 грн, така задоволенню не підлягає, оскільки нарахування сум є виключними дискреційними повноваженнями відповідача, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Суд зазначає, що нарахування добових для покриття особистих витрат належить до безпосередніх повноважень відповідача як роботодавця та оскільки такі не нараховувалися, суд позбавлений можливості зобов`язувати відповідача нараховувати конкретну суму.

Розрахунок грошового забезпечення позивача є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу, і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу добові для покриття особистих витрат під час відрядження.

Таким чином, визначення розміру добових для покриття особистих витрат під час відрядження, який підлягає виплаті на користь позивача належить до компетенції відповідача і суд не має повноважень здійснювати її розрахунок до моменту його проведення відповідачем. Суд наділений лише повноваженнями перевірити правильність такого розрахунку у контексті застосування нормативно-правових приписів, що регулюють спірні правовідносини.

У відповідності до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Відтак з метою повного відновлення прав позивача суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплатити позивачу добові для покриття особистих витрат під час відряджень за 498 діб.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що такі необхідно задовольнити частково.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, враховуючи приписи ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 72-79, 90, 139, 241-246, 250, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (АДРЕСА_2, ЄДРПОУ НОМЕР_3) про зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3) щодо виплати ОСОБА_1 добових для покриття особистих витрат під час відряджень за 498 діб.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 добові для покриття особистих витрат під час відряджень за 498 діб.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Грень Н.М.