Справа № 640/33587/20
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Єгорової Н.М.,

суддів Федотова І.В., Чаку Є.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 січня 2022 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИЛА :

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №418-20 від 06 листопада 2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 січня 2022 року в задоволені адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, зазначаючи про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та здійснення порушень процесуальних норм, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов повністю. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що відмова в наданні позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту може бути наслідком виникнення у позивача обов`язку повернутися до країни походження, а з огляду на інформацію про країну походження та побоювання позивача, така відмова є порушенням ряду норм законодавства України та міжнародного права.

У відзиві на апеляційну скаргу Державна міграційна служби України просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Відповідач наголошує на тому, що позивач не обґрунтував свої побоювання та не надав переконливих відомостей для отримання захисту на території України.

Третя особа заяву про приєднання до апеляційної скарги або відзив на апеляційну скаргу не надала.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , 1971 р.н., місце народження с. Верхня В`язівка, Бузулуцький район, Оренбурзька область, РФ, має дружину та двох синів, був засновником релігійної організації "Свідків Єгови" у м. Бузулук.

15 серпня 2018 року позивач разом з дружиною та двома синами залишив країну постійного проживання. Прибув в Іспанію прямим рейсом Москва-Барселона 16 серпня 2018 року літаком по візі типу "С", отриманої в Генеральному консульстві Іспанії в Москві, номер візи 015477799, дійсна з 12 серпня 2018 року по 11 серпня 2019 року.

Згодом, у зв`язку із закінченням оренди житла, позивач приїхав в Україну за запрошенням знайомої на ім`я Вольська Нталія з м. Хмельницького.

01 липня 2020 року ОСОБА_1 прибув в України легально, повітряним шляхом. Термін перебування в Україні до 30 вересня 2020 року. Прилетів літаком до Львова за запрошенням з дружиною та молодшим сином.

16 липня 2020 року позивач звернувся до Управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В своїй заяві позивач просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки в квітні 2017 року російська влада визнала організацію Свідки Єгови екстремістською. До заборони позивач вже зіштовхувався з переслідуванням від влади.

За результатами вивчення документів та матеріалів було прийнято рішення №418-20 від 06 листопада 2020 року про відмову у визнанні заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Незгода позивача з вказаним рішенням зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача відсутній об`єктивний елемент обґрунтованості побоювань щодо існування загрози його життю, безпеці чи свободі на батьківщині, а звернення до органів Державної міграційної служби мало на меті лише легалізацію перебування на території України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, врегульовано нормами Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI, з наступними змінами та доповненнями (далі - Закон № 3671-VI), міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року (далі - Конвенція), Протоколом щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 2 ст. 13 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції, Протоколу та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналізуючи умови, передбачені ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно з Конвенцією та Протоколом поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Так, Законом України від 21 жовтня 1999 року № 1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Отже, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені ст. 6 Закону № 3671-VI.

За змістом частини першої цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Як вбачається в заяві-анкеті позивач зазначив, що не бажає повертатися до країни громадянської належності та користуватися захистом своєї країни оскільки російська влада визнала організацію "Свідки Єгови" екстремістською. До заборони позивач вже зіштовхувався з переслідуванням від влади.

В п. 4.1 анкети на питання "Докладно вкажіть причини виїзду з останньої країни постійного проживання", повідомив: "постійні виклики в прокуратуру протягом останніх років", та у пункті 4.5 чи застосовувались до вас адміністративні заходи (затримання, арешт), повідомив про один випадок : "затримання приблизно, точно не пам`ятаю, в 2010 році".

Водночас, під час додаткової співбесіди від 04 вересня 2020 року на питання: "Чи були Ви затримані правоохоронними органами до проведення обшуку 16 травня 2018 року під час здійснення Вами проповідницької діяльності? Якщо так коли, ким при яких (Опишіть усі випадки)" надав відповідь: "Був випадок, коли мене затримали поліцейські в смт. Грачовка Оренбурзької області, це був травень-червень 2005 або 2006 року, я точно не пам`ятаю. Я заїхав в центр і почав розповсюджувати публікації, мене зупинив співробітник поліції і сказав, що потpібно проїхати у відділок, та тримали більше 3 годин, потім відпустили". На уточнююче затримання відповів: "Особу було встановлено і мене відпустили". Більше того, на питання: Чи були ще випадки затримання? Позивач відповів "Не було".

Також відсутність переслідувань не заперечує і сам позивач, оскільки під час співбесіди від 04 вересня 2020 року на конкретизуючи питання: Чи зазнавали Ви переслідувань в РФ? Якщо так від кого і яким чином? відповів "особисто я не встиг, ми зібрались і поїхали, а що було б далі, то напевне було б так-викликали би, відкрили би справу, почались би суди і у в`язницю, як на прикладі інших міст".

Вартий уваги і той факт, що під час перебування 16 травня 2018 року в поліцейському відділі м. Бузулук, куди позивач був доставлений відразу після обшуку його помешкання, останній під час опитування повідомив поліцію, що він: "не є прибічником, (послідовником) релігійної течії Свідки Єгови і не можу ним бути, тому що дана течія з 2017 року заборонена на териорії РФ. Чи є серед моїх знайомих особи, які є прибічникми течії Свідків Єгови я не знаю" (інформація з копії допиту від 16 травня 2018 року, наданий позивачем).

Наведене свідчить про те, що позивач заперечив свою належність до організації "Свідки Єгови" та відкрито не демонстрував свої релігійні погляди.

До того ж, родичі позивача на даний час проживають в м. Бузулук та Бузулуцькому районі. Позивач не повідомим про жодні підтверджуючі обставин дискримінації щодо них, вони не піддавались кримінальним переслідуванням, що вказує на відсутність зацікавленості до заявника та його рідних з боку правоохоронних органів країни громадянської належності.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що позивач безперешкодно оформив паспорт для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , орган видачі МВД 56003, дата видачі 28 березня 2018 року, та документи для виїзду з країни, номер візи НОМЕР_2, на відкриття якої подавав документи у м. Самара. Також позивач безперешкодно дістався із сім`єю з м. Бузулук (Оренбурзька область) до Москви, пройшов паспортний контроль та вилетів 15 серпня 2018 року літаком із міжнародного аеропорту "Домодедово" Московської області РФ до Іспанії, що беззаперечно свідчить про відсутність у заявника проблем на батьківщині, зокрема відкриття кримінального провадження та відсутність впливу на його свободу пересування.

Вказані обставини дають підстави вважати колегії суддів, що позивачем не надано фактів недозволеного поводження ні відносно себе, ні відносно близьких членів сім`ї, не надано доказів причетності до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами.

Відповідно до абзацу 7 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Згідно пункту 22 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, i могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказане визначення третьої безпечної країни співпадає із нормою, яка встановлена ст. 27 Концепції третьої безпечної країни Директиви Ради ЄС 2005/85/ EU від 01 грудня 2005 року.

Як свідчать матеріали справи, під час співбесіди 24 липня 2020 року ОСОБА_2 помідомив, що його сім`я планувала поїздку в Іспанію з кінця червня 2018 року "через матеріальні міркування, країна Іспанія економічно стабільна".

Колегією суддів встановлено, що 16 серпня 2018 року в поліції Барселони (Іспанія) позивач звернувся за наданням притулку, про що повідомив під час співбесіди 24 липня 2020 року та 04 вересня 2020 року, однак не дочекавшись результатів розгляду заяви виїхав з Іспанії.

Інформація та докази перебування позивача в Іспанії, його твердження щодо легального проживання, включення його до інтеграційної програми, а саме курси вивчення іспанської мови, надання житла та грошової допомоги, підтверджує, що позивач до прибуття в Україну перебував у третій безпечній країні, без зволікань скористався можливістю звернутись за міжнародним захистом на території Іспанії, проте з власної волі та з особистих та економічних міркувань залишив її, не дочекавшись результату розгляду своєї заяви.

Окрім того, колегія суддів зауважує, що позивач в апеляційній скарзі зазначає, що він з дружиною та сином залишив країну свого походження та прибув до України та не зазначає про його перебування в Іспанії до прибуття в Україну, що також свідчить про системну розбіжніть у наданих показах, які мають значення для повного дослідження обставин справи.

Також як вбачається з матеріалів справи, 06 серпня 2020 року УДМС України в Хмельницькйй області, в установленому порядку був направлений запит №6801.3-4692/6801.4/1-20 до Управління Служби безпеки України в Хмельницькй області.

Згідно листа Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області від 02 жовтня 2020 року №272/2/202/7371, вказаним органом висловлена позиція щодо недоцільності легалізації заявника на території України з огляду на те, що ОСОБА_1 , 1971 р.н., прибув з Іспанії, де проживав з серпня 2018 по 01 липня 2020 року та звертався за міжнародним захистом, про що свідчить документ №260997 від 21 листопада 2019 року та NІE У6815230-Е.

За наведених обставин колегія суддів погоджується з доводами відповідача про відсутність у позивача об`єктивного елементу обґрунтованості побоювань щодо існування загрози його життю, безпеці чи свободі на батьківщині, а звернення до органів Державної міграційної служби мало на меті лише легалізацію перебування на території України .

Позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно. Матеріали справи свідчать про відсутність будь-якої особистої дискримінації стосовно заявника.

У колегії суддів відсутні підстави вважати, що у разі повернення позивача до країни громадянської належності будуть мати місце існування загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За такого правового врегулювання та обставин справи, колегія суддів вважає що відповідачем обґрунтовано прийнято оспорюване рішення.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволені позовних вимог.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 240, 242-244, 250, 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 січня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді І.В. Федотов

Є.В. Чаку