Справа № 310/4984/21(2-а/310/64/21)
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2022-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 липня 2022 року м. Дніпросправа № 310/4984/21(2-а/310/64/21)

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області

на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26.11.2021 року (головуючий суддя Білоусова О.М.)

в адміністративній справі № 310/4984/21(2-а/310/64/21) за позовом ОСОБА_1 до відповідачів: Головного управління Національної поліції в Запорізькій області (відповідач-1), Бердянського районного відділу поліції ГУНП в Запорізькій області (відповідач-2), про скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 11.06.2021 до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до відповідачів: Головного управління Національної поліції в Запорізькій області (відповідач-1), Бердянського районного відділу поліції ГУНП в Запорізькій області (відповідач-2), в якому просив (а.с. 1):

- поновити строк на оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення, визнавши причину пропуску поважною

- скасувати постанову старшого сержанта поліції Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області Мащенко О.С. від 01.04.2021 року (серія ЕАН № 4003807), якою притягнуто позивача до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 510 грн. за ч. 2 ст. 122 КУпАП, провадження в адміністративній справі закрити..

З урахуванням уточненого позову також просив стягнути з відповідача-1 на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 700 грн. (а.с. 7-8)

В обґрунтування позову вказує, що постанова від 01.04.2021 року серія ЕАН №4003807 є незаконною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки вона винесена співробітником поліції за відсутності позивача, без його сповіщення та без роз`яснення прав, передбачених ст. 268 КУпАП.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26.11.2021 року позов задоволено (а.с. 57-58):

- скасовано постанову серії ЕАН № 4003807 від 01 квітня 2021 року, якою ОСОБА_1 , було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. за ч. 2 ст. 122 КУпАП;

- закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч.2 ст.122 КУпАП.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Національної поліції в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 454 грн. та понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 700грн.

Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано інших доказів, окрім рапорту, які б підтверджували вчинення позивачем адміністративного правопорушення. Постанова прийнята за відсутності позивача, тому адміністративний позов підлягає задоволенню, а постанова про накладення на позивача адміністративного стягнення - скасуванню, та провадження у справі про адміністративне правопорушення закриттю за відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 700 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач-1 (Головне управління Національної поліції в Запорізькій області) подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги серед іншого вказав, що позивачем не надано жодного доказу в підтвердження протиправності дій відповідача, чи наведення будь-яких спростувань щодо наявності підстав притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то скаржник вказав, що наданий позивачем договір про надання такої допомоги не засвідчений належним чином, а також те, що в акті виконаних робіт не зазначено, які саме роботи були виконані адвокатом та який час на це витрачено.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті спору.

Розгляд справи здійснено в письмовому провадженні в порядку ст. 311 КАС України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно постанови від 01.04.2021 року серія ЕАН №4003807 ОСОБА_1 , 01.04.2021 року о 11 годині 50 хвилин, керуючи транспортним засобом Volkswagen Transporter д.н.з. НОМЕР_1 , в м.Бердянську по пр.Західний 3, під час керування транспортним засобом користувався засобом зв`язку, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.122 КУпАП, за що притягнутий до адміністративної відповідальності та на нього накладено адміністративний штраф в сумі 510 грн. (а.с.3)

Позивач вважає постанову від 01.04.2021 року серія ЕАН № 4003807 протиправною, оскільки відсутні докази вчинення правопорушення.

Суд першої інстанції позов задовольнив.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції до даних правовідносин правильно застосував норми Конституції України, норми Кодексу України про адміністративні правопорушення (КУпАП), норми Закону України «Про дорожній рух», норми Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306 «Про Правила дорожнього руху».

Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 122 КпАП України передбачено адміністративну відповідальність за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди.

Отже вказаною нормою передбачена адміністративна відповідальність за користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук.

При цьому, для притягнення особи до адміністративної відповідальності суб`єкт владних повноважень з`ясовує наявність доказів, що підтверджують вчинення адміністративного проступку.

Зокрема, відповідно до ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати:

- чи було вчинено адміністративне правопорушення,

- чи винна дана особа в його вчиненні,

- чи підлягає вона адміністративній відповідальності,

- чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність,

- чи заподіяно майнову шкоду,

- чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином вказана норма серед іншого передбачає оцінку поліцейським, чи винна особа у вчиненні правопорушення.

Водночас, при складанні постанови про накладення адміністративного стягнення поліцейський надає оцінку доказам, які підтверджують факт вчинення правопорушення.

Зокрема, статтею 251 КУпАП України передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що оскільки законодавство України про адміністративні правопорушення має каральну направленість, то з урахуванням принципів і загальних засад КУпАП, практики Європейського Суду по правах людини, передбачається принцип презумпції невинуватості особи, поки її винуватість не буде доведена у встановленому законом порядку.

При цьому зміст постанови про накладення адміністративного стягнення має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП.

Зокрема, у постанові про накладення адміністративного стягнення слід навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Слід зазначити, що позивач стверджує, що не порушував правил дорожнього руху.

Водночас, матеріали справи містять рапорт поліцейського Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області Мащенко О.С. згідно якого вбачається, що 01.04.2021 була ДТП за участю ОСОБА_1 та відповідно до пояснень іншого учасника ДТП ОСОБА_1 під час керування транспортним засобом, розмовляючи по телефону, скоїв зіткнення з іншим автомобілем. Згідно цих письмових пояснень відносно ОСОБА_1 було винесено постанову серії ЕАН № 4003807 від 01 квітня 2021 року за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що будь-яких доказів на підтвердження обставин, викладених в постанові про притягнення до адміністративної відповідальності, зокрема, відеоматеріали, показання свідків чи будь-які інші докази, що передбачені ст.251 КУпАП, матеріали справи не містять.

Не надані такі і до суду апеляційної інстанції.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції відсутність доказів щодо вчинення позивачем адміністративного правопорушення (розмова по телефону під час керування транспортним засобом) не дають підстав для підтвердження події правопорушення та встановлення вини особи у вчинені цього правопорушення

Водночас, наявність самої постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності не є доказом вчинення особою адміністративного правопорушення.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що постанова у справі про адміністративне правопорушення містить лише відомості, внесені особою яка може бути зацікавленою, отже підтвердження зазначених фактів іншими безсторонніми особами матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. При цьому матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Правова позиція щодо покладення обов`язку доказування саме на відповідача в подібних правовідносинах, викладена в постановах Верховного Суду від 08 листопада 2018 року по справі № 201/12431/16-а, від 23 жовтня 2018 року по справі № 743/1128/17, від 15 листопада 2018 року по справі № 524/5536/17.

З огляду на викладене, необґрунтованими є посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем не надано жодного доказу в підтвердження протиправності дій відповідача, чи наведення будь-яких спростувань щодо наявності підстав притягнення останнього до адміністративної відповідальності.

Колегія суддів апеляційної інстанції, вказує на те, що бездоганне виконання суб`єктом владних повноважень процесуальних/процедурних норм є запорукою притягнення винної особи до відповідальності.

Однак порушення таких приписів може бути покладено в основу скасування постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Колегія суддів апеляційної інстанції враховує висновки, які викладені у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року та у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) про те, що суд при оцінці доказів у конкретній справі повинен керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом»; таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Доведення «поза розумним сумнівом» означає, що позиція представлена суб`єктом владних повноважень, має бути доведена таким чином, щоб у «розумної (розсудливої) людини» не лишилося «розумного сумніву» що особа винна.

Натомість, матеріали справи не містять доказів на підтвердження вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення.

Оскільки не доведена вина особи на яку накладено адміністративне стягнення, то в силу принципу «поза розумним сумнівом» відповідач не довів правомірності своїх дій та рішень.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції рішенням суду права, свободи та інтереси позивача захищені, а права та інтереси відповідача не порушені.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАН № 4003807 від 01.04.2021 року, якою позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. за ч. 2 ст. 122 КУпАП підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.121 КУпАП щодо ОСОБА_1 - закриттю.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 700 грн., колегія суддів апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч.4 ст.134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 5 ст.134 КАС України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, розмір витрат на правову допомогу має відповідати складності справи; часу, що витрачений адвокатом; обсягу надання послуг; ціні позову або значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Надаючи оцінку правовідносинам між позивачем та відповідачем щодо розподілу судових витрат, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що в пункті 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.09 р. № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

До правової допомоги належать:

- консультації та роз`яснення з правових питань;

- складання заяв, скарг та інших документів правового характеру;

- представництво тощо.

Водночас, Конституційний Суд України в Рішенні від 30.09.09 р. № 23-рп/2009 зазначив, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до частини 1 статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

В силу частини 3 статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач надає докази сплати його витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Однак, в силу ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) з урахуванням співмірності витрат, визначених ч. 5 ст. 134 КАС України.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що матеріали справи містять Договір про надання правової допомоги від 10.06.2021 року, який укладений між позивачем (Клієнт) та адвокатом Кривякіним Олександром Вячеславовичем (а.с.9),.

Згідно вказаного договору адвокат приймає на себе зобов`язання знайомитись з матеріалами справи і складати процесуальні документи (позов, заяву, скаргу, клопотання, запит) для подальшого звернення в судові органи на умовах, передбачених даним договором.

Вартість правової допомоги (а саме, складання позову) складає 700 грн.

Також матеріали справи містять Акт про надання та сплату послуг на правничу допомогу.

Згідно вказаного акту ОСОБА_1 сплатив гонорар у розмірі 700 грн. відповідно до умов договору від 10.06.2021 року за послуги на правничу допомогу (складання позовної заяви) (а.с.10).

Отже, в акті зазначено, що про сплату гонорару в розмірі 700грн. за надання правничої допомоги.

Однак матеріали справи не містять будь-якого документу (квитанції, довідки, чеку та ін.), що підтверджує сплату гонорару в розмірі 700грн. за надання правничої допомоги.

Таким чином, позивачем не підтверджено належними доказами витрати на правничу допомогу в розмірі 700грн.

Оскільки витрати на правничу допомогу не підтверджені належним чином, то в цій частині рішення суду першої інстанції слід скасувати.

Натомість, в іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

В силу ч. 3 ст. 272 КАС України справи, визначені статтею 286 КАС не підлягають оскарженню в касаційному порядку.

На підставі викладеного, керуючись ст. 132, 134, 139, 243, 286, 272, 311, 316, 317, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26.11.2021 року в частині стягнення витрат на правничу (правову) допомогу в розмірі 700грн. - скасувати, та в цій частині в задоволенні позову відмовити.

В іншій частині рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26.11.2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття 04.07.2022 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Постанова апеляційної інстанції в частині судових витрат на правничу допомогу може бути оскаржена до Верховного Суду в силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова