Справа № 569/2657/17
Суддя: Ковальов І. М.
Дата ухвалення: 2022-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 569/2657/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2022 року Рівненський міський суд

в особі судді Ковальова І.М.

при секретарі Алексейчук Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до заступника начальника Рівненської митниці ДФС України про скасування постанови про порушення митних правил, закриття провадження у справі,-

в с т а н о в и в:

В рівненький міський суд з позовом до заступника начальника Рівненської митниці Державної фіскальної служби України Козлинця І.П., в якій вона просить скасувати постанову №0606/20407/16 від 09 лютого 2017 року та провадження у справі закрити звернулась Шіманаускайте Аурелія.

Справа розглядалася Рівненським міським судом Рівненської області, постановою якого від 25 вересня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до заступника начальника Рівненської митниці Державної фіскальної служби України Козлинця І.П., в якій вона просила скасувати постанову №0606/20407/16 від 09 лютого 2017 року та провадження у справі закрити відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, позивачка оскаржила його в апеляційному порядку.

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2017 року апеляційну скаргу на постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 25 вересня 2017 року у справі №569/2657/17 залишено без задоволення, оскаржувану постанову без змін.

На зазначені постанову та ухвалу позивачкою подана касаційна скарга до Касаційного адміністративного суду Верховного Суду. За результатами касаційного перегляду справи, постанова Рівненського міського суду Рівненської області від 25 вересня 2017 року та ухвала Житомирського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2017 року у справі №569/2657/17 скасовані постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 03 грудня 2021 року, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

Справа розглядається судом в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України (далі КАС України, в редакції після 15.12.2017 року, чинній на час розгляду справи).

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 05 серпня 2016 року вона разом зі своїм чоловіком ОСОБА_2 та двома дітьми на автомобілі марки «VW TOUAREG», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що зареєстрований на неї в Литовській Республіці, в`їхала на митну територію України через пункт пропуску «Ягодин» Волинської митниці ДФС. Під час здійснення митного контролю транспортного засобу її чоловіком були надані працівнику митниці всі необхідні документи на підтвердження їх осіб, зокрема ОСОБА_2 надав паспорт громадянина України для виїзду за кордон, Шіманаускайте Аурелія надала паспорт громадянки Литви та посвідку на постійне проживання в Україні та паспорти дітей для виїзду за кордон. Після перевірки вказаних документів інспектор митниці повернула документи зазначивши, що дозволено ввезення автомобіля в режимі «тимчасове ввезення до одного року», оскільки вона (власниця автомобіля) є громадянкою Литви та автомобіль зареєстровано за нею в Литві.

Дата увезення на територію України автомобіля марки «VW TOUAREG», реєстраційний номер НОМЕР_1 позивачкою підтверджено неодноразовими доказами обох сторін, наявними в матеріалах справи.

Як вбачається з заяви ОСОБА_1 від 02.12.2016, поданої на ім`я начальника Рівненської митниці ДФС України, 17.11.2016 року її чоловік - ОСОБА_3 поїхав зазначеним автомобілем до Литовської Республіки для проведення обов`язкового технічного огляду автомобіля, оскільки закінчувався термін дії технічного огляду на транспортний засіб. В разі не проходження обов`язкового технічного огляду, автомобіль підлягав зняттю з реєстрації у Литовській Республіці. Вона виїхати разом з чоловіком не змогла, оскільки захворіли їх малолітні діти. На митниці (митний пост «Городище» Рівненської митниці ДФС України) автомобіль був заарештований, а на неї складено протокол про порушення митних правил №0606/20407/16 від 17 листопада 2016 року.

Постановою №0606/20407/16 від 09 лютого 2017 року ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні порушення митних правил, передбачених статтею 485 Митного кодексу України (далі МК України) та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 300% несплаченої суми митних платежів в розмірі 713933,01 грн. Вважає постанову незаконною та упередженою, оскільки висновки викладені у постанові не відповідають фактичними обставинам справи, а вона сама винесена з порушеннями норм матеріального та процесуального права. Позивачка зазначає, що уповноважений орган (особа) не надав належної оцінки порушенням під час складання протоколу про порушення митних правил відносно неї. Висновки про доведеність її умислу та вини у вчиненні зазначеного правопорушення, при розгляді даної справи зроблені без дотримання вимог ст. 495 МК України щодо всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, що є істотним порушенням та безумовною підставою для скасування постанови. Протокол про порушення митних правил, складений відносно неї, є недопустимим, неналежним та недостатнім для висновку про її умисел та вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 485 МК України, а його оцінка не відповідає вимогам статті 251, 252 КУпАП, ст. 495 МК України. Прийнявши до провадження протокол про порушення митних правил, посадова особа уповноваженого органу не звернула увагу, що цей протокол не відповідає положенням ст. 256 КУпАП та ст. 494 МК України, оскільки його складання відбулося без неї та без належного попереднього виклику чи повідомлення про час та місце складання протоколу щодо неї. Зазначена обставина позбавила її права дати пояснення та висловити зауваження щодо змісту протоколу, тобто здійснити дії, спрямовані на свій захист, що є грубим порушенням вимог ст. 494, 498 МК України. Як наслідок, складений відносно неї протокол є неконкретизованим, що позбавило її можливості належного захисту від обвинувачення. Згаданий протокол, використаний уповноваженою особою як доказ у справі про порушення нею митних правил, проте не містить жодних доказів заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги, а також не вказано, які конкретно умисні дії позивачки з зазначенням дати їх вчинення та об`єктивного складу є підставою застосованого до неї адміністративного стягнення.

Позивачка вказує, що визначення вартості автомобіля проведено з порушенням вимог нормативно-правових актів щодо цього. А відтак, незаконно встановлено, як вартість автомобіля, так і розмір санкцій, застосовних до неї, вирахуваних, виходячи з оцінки транспортного засобу. Такі порушення є фактом неправомірного втручання у її приватне життя у формі надмірного тягаря матеріального покарання за правопорушення, якого вона не скоювала, оскільки ухилення нею від сплати митних платежів з зазначенням документу, який визначив розмір та строки їх сплати, у постанові не наведено. Постанова не містить посилання на те, яким документом та ким було визначено суму митних платежів, належних до сплати позивачкою та строк, встановлений для їх сплати нею, хоча саме такі обставини є складом об`єктивної сторони правопорушення, яке їй інкримінується та підлягали встановленню при розгляді протоколу, винесені оскаржуваної постанови та входять в предмет доказування.

Посилається на те, що при вирішенні справи не було встановлено її умислу на ухилення від сплати митних платежів. За таких обставин вважає висновки про порушення митних правил та наявність в її діях складу правопорушення, передбаченого ст. 485 МК України є необґрунтованими та не відповідають фактичним обставинам справи. Складання протоколу без її участі, без надання їй часу для звернення за правовою допомогою, без подання заперечення на протокол, розгляд справи без урахування документів, які характеризують особу, інших доказів по справі, порушило її права, передбачені ст. 268 КУпАП, якими вона не мала можливості скористатися. При накладенні конкретного розміру штрафу не враховано особу, матеріальний стан, пом`якшуючі обставини, які слід враховувати при призначенні адміністративного стягнення, на що вказують ст.ст. 33, 34 КУпАП. Крім того, оскаржувана постанова винесена з порушенням строків давності притягнення до відповідальності.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві і інших поданих письмових заявах та поясненнях, які містяться в матеріалах справи.

Вказала на те, що, окрім іншого, рішенням Конституційного Суду України від 15.06.2022№4-р (ІІ)/2022 КС стаття 485 Митного кодексу України визнана неконституційною з зазначенням висновків, покладених в основу рішення Конституційного Суду.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, відзив на позов не подав, направив до суду письмову заяву про розгляд справи без участі відповідача, що відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України не перешкоджає розгляду справи судом за наявними у ній матеріалами.

Суд бере до уваги, що згідно положень ст. 159 КАС України при розгляді справи судом учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у визначених цим Кодексом випадках.

Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.

У матеріалах справи наявні письмові заперечення на позов, подані відповідачем при першому розгляді справи судом. За змістом заперечень відповідач позов не визнає, просить в його задоволенні відмовити з наведених у запереченні підстав.

Зміст яких зводиться до того, що при увезені 05.08.2016 року на територію України автомобіля позивач у відповідності до ст. 366 МК України обрала «зелений коридор», тобто провела декларування шляхом вчинення дій, чим засвідчила, що переміщує через митний кордон України товари в обсягах, що не підлягають оподаткуванню митними платежами та не підпадають під встановлені законодавством заборони або обмеження щодо ввезення на митну територію України або вивезення за межі цієї території і не підлягають письмовому декларування. Однак в подальшому встановлено факт передачі зазначеного автомобіля позивачем для керування своєму чоловіку громадянинові України, тобто особі, яка не ввозила його на митну територію України. Тому при перетині кордону 17 листопада 2016 року на транспортному засобі, який був завезений громадянкою Литовської Республіки її чоловіком, був складений протокол про порушення митних правил. Особа позивача була встановлена по базі даних, згідно якої вона пред`явила паспорт громадянки Литовської Республіки, де постійно проживає. Порушення митних правил відбулося, коли ОСОБА_1 передала транспортний засіб для керування своєму чоловіку ОСОБА_2 .

В ході провадження по справі до митниці прибула позивач з чоловіком, де вони надали посвідку на право постійного проживання в Україні ІН071786 від 14.01.2015 року, орган, що видав 6801, яка підтверджує, що з 2015 року ОСОБА_1 постійно проживає в Україні. Протокол про порушення митних правил направлявся позивачу за адресою в Україні, яку повідомив її чоловік.

Позивач була притягнута до відповідальності за ст. 485 МК України, яка передбачає також настання відповідальності за ввезення автомобіля на митну територію України резидентами України без відповідного розмитнення у строк, визначений законом, тобто вчинення дій спрямованих на умисне ухилення від сплати митних платежів. Отже, оскаржувана постанова була винесена з дотриманням всіх норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, враховуючи неподання відповідачем відзиву на позов, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності до ч.2 ст. 19 Конституції України, державні органи та їх посадові особи діють у спосіб, в межах повноважень та на підставах, передбачених Конституцією України та Законами України.

Згідно ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження, зокрема, рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до п. 1,2 ч.3 ст.2 КАС України, основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Як встановлено ст. 77 КАС України , кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Статтею 530 МК України встановлено, що законність та обґрунтованість постанови митниці у справі про порушення митних правил можуть бути перевірені судом або центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної митної справи.

Відповідно до ст. 531 МК України підставами для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил або про припинення провадження у справі про порушення митних правил є: відсутність у діях особи, яка притягується до відповідальності, ознак порушення митних правил; необ`єктивність або неповнота провадження у справі або необ`єктивність її розгляду; невідповідність викладених у постанові висновків фактичним обставинам справи; винесення постанови неправомочною особою, безпідставне недопущення до участі в розгляді справи особи, притягнутої до відповідальності, або її представника, а також інше обмеження прав учасників провадження у справі про порушення митних правил та її розгляду; неправильна або неповна кваліфікація вчиненого правопорушення; накладення стягнення, не передбаченого цим Кодексом.

Судом встановлено, що 17 листопада 2016 року було винесено протокол про порушення митних правил №0606/20407/16 від 17 листопада 2016 року відносно громадянки Литовської Республіки ОСОБА_1 , згідно якого 17 листопада 2016 року у зону митного контролю «Городище» Рівненської митниці ДФС на смугу руху «зелений коридор» у напрямку «виїзд за межі території України» заїхав автомобіль марки «VW TOUAREG», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням громадянина України ОСОБА_2 , що слідував з України до Литовської Республіки у приватних справах. У ході здійсненого митного контролю, а саме перевірки інформації, наявної в ЕБД ЄАІС розділ «Автотранспортні засоби» та АСМО «Інспектор» було встановлено, що даний транспортний засіб був ввезений на митну територію України громадянкою Литовської Республіки Шімнаускайте Аурелією через ПП «Ягодин» Волинської митниці ДФС 05 серпня 2016 року в режимі «тимчасове ввезення до 1 року» по смузі руху «зелений коридор».

Як зазначено в протоколі, оскільки тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну для їхніх особистих потреб, тому Шіманаускайте Аурелія вчинила протиправні дії спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а саме: порушила встановлені Митним кодексом України умови тимчасового ввезення на митну територію України транспортного засобу марки «VW TOUAREG», р.н. НОМЕР_1 , використала транспортний засіб особистого користування, стосовно якого надані пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими були надані такі пільги, та не виконала обов`язок зі сплати митних платежів.

Постановою у справі про порушення митних правил №0606/20407/16 від 09 лютого 2017 року громадянку Литовської Республіки ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ст. 485 МК України та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів в розмірі 713933,01 грн.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд виходить з того, що відповідно до п. 60) ст. 1 МК України: « 60) транспортні засоби особистого користування - наземні транспортні засоби товарних позицій 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепи до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД, плавучі засоби та повітряні судна, що зареєстровані на території відповідної країни, перебувають у власності або тимчасовому користуванні відповідного громадянина та ввозяться або вивозяться цим громадянином у кількості не більше однієї одиниці на кожну товарну позицію виключно для особистого користування, а не для промислового або комерційного транспортування товарів чи пасажирів за плату або безоплатно.

Таким чином, визначальним критерієм дефініції «виключно для особистого користування» є те, чи не використовується увезений для особистого користування транспортний засіб для промислового або комерційного транспортування товарів чи пасажирів за плату або безоплатно, а не те, хто керує вказаним транспортним засобом. Суд враховує неспростовану обставину, що при складанні Протоколу про порушення митних правил № 0606/20407/16 від 17.11.2016 року, транспортним засобом, увезеним для особистого користування Шіманаускайте Аурелією, керував її чоловік ОСОБА_2 , а також доведені доказами поважні причини необхідності виїзду транспортного засобу за межі України (для проведення обов`язкового технічного огляду автомобіля) та неможливості особистого керування автомобілем Шіманаускайте Аурелією у зв`язку з хворобою їх малолітніх дітей.

Суду не надано та в ході судового розгляду справи не встановлено, що ОСОБА_1 використовувала увезений нею для особистого використання транспортний засіб автомобіль марки «VW TOUAREG», державний номерний знак НОМЕР_1 для промислового або комерційного транспортування товарів чи пасажирів за плату або безоплатно.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про відсутність в діях позивачки складу правопорушення, кваліфікованого відповідачем як вчинення ОСОБА_1 протиправних дії, а саме: використання транспортного засобу особистого користування, стосовно якого надані пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими були надані такі пільги.

В цій частині оскаржувана постанова №0606/20407/16 від 09 лютого 2017 року є необгрунтована і підлягає скасуванню судом з підстав, встановлених п. 1 ч.1 статті 531 МК України, а саме: підставами для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил або про припинення провадження у справі про порушення митних правил є: відсутність у діях особи, яка притягується до відповідальності, ознак порушення митних правил.

Відповідно до змісту п.1) ч.1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: 1) відсутність події і складу адміністративного правопорушення, а тому у цій частині провадження підлягає закриттю з наведених підстав.

Щодо встановлення та правової оцінки судом обставин інших складів правопорушення, вказаного у оскаржуваній постанові, як порушення ст. 485 МК України, суд зазначає:

в оскаржуваній постанові від 09 лютого 2017 року викладено обставини ввезення транспортного засобу до України, які встановлені у протоколі від 17 листопада 2016 року.

В поясненні від 26.01.2017 року головний державний інспектор відділу митного оформлення №1 МП «Ягодин», Волинської митниці ДФС Сватко К.О. вказала, що 05.08.2016 року вона дійсно здійснювала митне оформлення транспортного засобу марки «VW TOUAREG», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 в митному режимі «тимчасове ввезення». Митне оформлення здійснювала у відповідності до чинного законодавства на підставі поданих до митного оформлення документів.

Згідно контрольного талону Волинської митниці ДФС від 05 серпня 2016 року для проходження по «зеленому коридору», в транспортному засобі на момент перетину кордону знаходилася одна особа. Щодо твердження позивача, що у вказаний талон працівником митниці була внесена недостовірна інформація, то суд не бере його до уваги, оскільки зазначений талон видається Державною прикордонною службою України і в подальшому передається митному органу.

В ході здійснення провадження працівниками Рівненської митниці ДФС встановлено, що відповідно до посвідки на постійне проживання від 14.01.2015 року НОМЕР_2 , громадянка Шіманаускайте Аурелія з 13.06.2008 року має постійне місце проживання в Україні за адресою: АДРЕСА_1 .

Наведені обставини стали підставою для висновків відповідача про те, що у відповідності до п. «в» ч. 50. ст. 4 МК України, громадянка Литовської Республіки Шіманаускайте Аурелія з 13.06.2008 року набула статусу громадянина-резидента України.

Згідно висновків Верховного Суду, викладених щодо цього в постанові від 03 грудня 2021 року у даній справі, такі твердження відповідача не відповідають змісту законів, які регулюють спірні правовідносини. Верховний Суд вказав: Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач наполягав на тому, що ОСОБА_1 безпідставно ввезла на територію України розглядуваний транспортний засіб як громадянка Литовської Республіки на підставі частини другої статті 380 МК України, тобто без сплати митних платежів, хоча як громадянка України вона повинна була ввезти цей автомобіль згідно з вимогами частини третьої вказаної статті МК України після сплати всіх митних платежів.

Слід зазначити, що відповідальність, передбачена статтею 485 МК України, настає у разі наявності в особи мети - неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру, а також заявлення неправдивих відомостей.

При цьому необхідність сплати особою митних платежів при ввезенні на територію України транспортного засобу для особистого користування або звільнення від їх сплати залежить від того, чи є особа резидентом чи нерезидентом, і встановлюється митним органом при ввезенні автомобіля на територію України.

Відповідно до підпункту «в» пункту 50 частини першої статті 4 МК України резидентами є, зокрема, фізичні особи: громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які мають постійне місце проживання в Україні, у тому числі ті, які тимчасово перебувають за кордоном.

В свою чергу, нерезидентами - фізичні особи: іноземці та особи без громадянства, громадяни України, які мають постійне місце проживання за межами України, у тому числі ті, які тимчасово перебувають на території України (підпункт «в» пункту 33 частини першої статті 4 МК України).

Тобто, основоположним критерієм визначення особи як резидента чи нерезидента в розумінні МК України є її постійне місце проживання, а не її громадянство.

На виконання висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 3 грудня 2021 року у даній справі, суд ухвалою від 21 червня 2022 року витребував з :

Рівненської митниці ДФС України докази того, що на час винесення оскаржуваної постанови в справі про порушення митних правил №0606/20407/16 від 09 лютого 2017 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.485 МК України було встановлено, що у позивачки статус редизента, а саме наявність відомостей щодо постійного місця проживання в Україні ОСОБА_1 (громадянки Литви, паспорт громадянки Литовської республіки від 01.08.2011 року LTU ) в період 2016-2017 років та інформацію щодо тривалості знаходження ОСОБА_1 (громадянки Литви, паспорт громадянки Литовської республіки від 01.08.2011 року LTU ) в період 2016-2017 років на території України та за її межами;

Територіального підрозділу Державної міграційної служби України в Хмельницькій області (вул.М.Грушевського, 87 м.Хмельницький, 29013) інформації про постійне місце проживання в Україні ОСОБА_1 (громадянки Литви, паспорт громадянки Литовської республіки від 01.08.2011 року LTU ) в період 2016-2017 років;

Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо тривалості знаходження ОСОБА_1 (громадянки Литви, паспорт громадянки Литовської республіки від 01.08.2011 року LTU ) в період 2016-2017 років на території України та за її межами.

Оцінюючи виконання вказаної ухвали, суд, виконавши обов`язок щодо вжиття заходів до офіційного з`ясування обставин справи та вимог постанови Верховного Суду у даній справі, виходить з приписів ст. 76 КАС України. ч.1-4, 6 ст. 77 КАС України, а також ч.9 ст. 80 КАС України.

За наявних у справі матеріалів і доказів, поданих відповідачем, суд позбавлений можливості, а відповідач не довів, що під час митного контролю на ввезення транспортного засобу - автомобіля марки «VW TOUAREG», державний номерний знак НОМЕР_1 , відповідачем було встановлено чи є позивачка резидентом чи нерезидентом, як це визначено у змісті постанови Верховного Суду у даній справі («При цьому необхідність сплати особою митних платежів при ввезенні на територію України транспортного засобу для особистого користування або звільнення від їх сплати залежить від того, чи є особа резидентом чи нерезидентом, і встановлюється митним органом при ввезенні автомобіля на територію України.») .

Як вбачається з матеріалів справи, при ввезені транспортного засобу вказана обставина встановлювалася митним органом через призму громадянства, а при розгляді протоколу про порушення митних правил №0606/20407/16 від 17 листопада 2016 року та винесенні постанов №0606/20407/16 від 09 лютого 2017 року, через наявність посвідки на постійне місце проживання в Україні, що дає право на легальне постійне перебування в Україні, але не свідчить та не доводить такого перебування, що не відповідає вимогам закону, згідно обгрунтувань Верховного Суду, викладених в постанові у даній справі («Тобто, основоположним критерієм визначення особи як резидента чи нерезидента в розумінні МК України є її постійне місце проживання, а не її громадянство.»).

Ст. 380 МК України передбачено, що тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено митними органами з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів. Обов`язковою умовою допуску зазначених транспортних засобів до тимчасового ввезення на митну територію України є реєстрація цих транспортних засобів в уповноважених органах іноземних держав, що підтверджується відповідним документом.

Транспортні засоби особистого користування, що тимчасово ввозяться на митну територію України громадянами-нерезидентами, не підлягають письмовому декларуванню та звільняються від проведення заходів офіційного контролю, а також від подання документів та/або відомостей, що підтверджують дотримання встановлених заборон та/або обмежень щодо переміщення транспортних засобів особистого користування через митний кордон України. Пропуск таких транспортних засобів через митний кордон України здійснюється без застосування до них заходів гарантування, передбачених розділом Х цього Кодексу.

Тимчасове ввезення громадянами-резидентами транспортних засобів особистого користування, що класифікуються за товарними позиціями 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепів до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД дозволяється на строк до одного року під письмове зобов`язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, після сплати всіх митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України від 22 вересня 2011 року «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, відповідно до ч. 3 ст. 1 вказаного Закону, іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно дотримуватись Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно п.п «в» п.33 ч.1 ст. 4 МК України нерезидентами є фізичні особи: іноземці та особи без громадянства, громадяни України, які мають постійне місце проживання за межами України, у тому числі ті, які тимчасово перебувають на території України.

Як визначено нормами закону та значиться в постанові Верховного суду у даній справі: « Слід зазначити, що відповідальність, передбачена статтею 485 МК України, настає у разі наявності в особи мети - неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру, а також заявлення неправдивих відомостей.» Однак, відповідач у справі не навів та не довів з дотриманням вимог стандартів доказування, що ним встановлено та доведено наявність у ОСОБА_1 мети неправомірного звільнення її від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру, а також заявлення неправдивих відомостей з метою звільнення від митних платежів чи зменшення їх розміру при ввезенні 05.08.2016 року на територію України автомобіля марки «VW TOUAREG», державний номерний знак НОМЕР_1 .

На переконання суду, такими могли бути докази по з`ясуванню митними органами місця постійного проживання позивачки для визначення її статусу резидента/нерезидента при ввезені 05.08.2016 року на територію України автомобіля марки «VW TOUAREG», державний номерний знак НОМЕР_1 з зазначенням порядку сплати митних платежів резидентами/нерезидентами та заявлення після цього Шіианаускайте Аурелією неправдивих відомостей, що свідчило б про наявність у неї мети на звільнення від митних платежів чи зменшення їх розміру.

Як достеменно встановлено судом, такі докази відсутні, а наявні у матеріалах справи докази свідчать про те, що під час увезення транспортного засобу на територію України 05.08.2016 року Шіманаускайте Аурелією, митний орган не встановлював її статус резидента/нерезидента з дотриманням змісту законодавчих норм, а прийшов до висновку про її статус нерезидента на підставі паспорта громадянки Литви, що саме по собі не свідчить про наявність умислу на ухилення від сплати чи зменшення митних платежів, оскільки, як наведено вище, не є визначальним при встановленні статусу резидента/нерезидента.

За таких встановлених та доведених обставин, суд приходить до висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 умислу на ухилення від сплати митних платежів або зменшення їх розміру при пред`явлені паспорта громадянки Литви, який не є визначальним та не впливає на розмір митних платежів при проходженні контролю при ввезенні на територію України 05.08.20116 зазначеного транспортного засобу.

В цій частині оскаржувана постанова №0606/20407/16 від 09 лютого 2017 року є необґрунтована і підлягає скасуванню судом з підстав, встановлених п. 1 ч.1 ст. 531 МК України, а саме: підставами для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил або про припинення провадження у справі про порушення митних правил є: відсутність у діях особи, яка притягується до відповідальності, ознак порушення митних правил.

Відповідно до змісту п.1) ч.1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: відсутність події і складу адміністративного правопорушення, а тому і у цій частині провадження підлягає закриттю з наведених підстав.

При оцінці доказів суд керується положеннями ст. 90 КАС України, згідно яких суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В своїх висновках суд бере до уваги позицію Конституційного Суду України щодо визнання неконституційною статі 485 МК України, викладену у рішенні Конституційного Суду України від 15.06.2022№4-р (ІІ)/2022 КС та враховує її, як при оцінці визначення бази оподаткування митними платежами, так і при оцінці суми санкцій, застосованих до позивачки, як встановлено судом, - безпідставно.

Згідно пункту 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29-30).

Як зазначив Європейський суд з прав людини в пункті 53 рішення по праві «Серявін та інші проти України», «…ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.»

Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9).

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, суд прийшов до переконання, що постанова у справі про порушення митних правил № 0606/20407/16 від 09 лютого 2017 року стосовно ОСОБА_4 винесена безпідставно, за відсутності в її діях умислу та складу правопорушень, які визначені відповідачем, як ті, що вказані у ст. 485 МК України, в ході судового розгляду справи відповідач не довів обгрунтованість та правомірність оскаржуваної постанови належними, достовірними та достатніми доказами, що є його процесуальним обов`язком в разі заперечення проти позову.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог та задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.9,19,77,241-246,255,295 КАС України, суд,-

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до заступника начальника Рівненської митниці ДФС України про скасування постанови про порушення митних правил, закриття провадження у справі - задоволити.

Скасувати постанову в справі про порушення митних правил №0606/20407/16 від 09 лютого 2017 року про визнання ОСОБА_1 винною у вчиненні порушення митних правил, передбачених статтею 485 МК України та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 300% несплаченої суми митних платежів в розмірі сімсот тринадцять тисяч дев`ятсот тридцять три гривні 01 копійку, винесену заступником начальника Рівненської митниці ДФС Козлинцем Ігорем Петровичем, а провадження у справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржена в апеляційному порядку сторонами, а також іншими особами у зв`язку з тим, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов`язки.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом десяти днів з моменту отримання копії рішення до Восьмого апеляцiйного адміністративного суду. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Позивач: Шіманаускайте Аурелія, АДРЕСА_1

Відповідач: Рівненська митниця ДФС України, м.Рівне, вул.Соборна, 104

Суддя Рівненського

міського суду І.М.Ковальов