Справа № 520/11550/21
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2022-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2022 р. Справа № 520/11550/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.10.2021, головуючий суддя І інстанції: Шевченко О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 28.10.21 по справі № 520/11550/21

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, ОСОБА_1 , з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України щодо непроведення повного розрахунку на час звільнення позивача та стягнути з військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.12.2019 року по дату повного розрахунку 09.06.2021 року, в прогнозованому розмірі 199 000,00 грн., виходячи з середньомісячного заробітку перебування на відповідній посаді;

- стягнути з відповідача компенсацію моральної шкоди за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 10 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено щодо наявності підстав для стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.12.2019 року по 09.06.2021 року (дату повного розрахунку з позивачем). Крім того, наявні підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. Вказані обставини слугували підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.10.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України щодо непроведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з військової служби в запас Збройних Сил України та виключенні зі списків особового складу військової частини.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.12.2019 року по 08.06.2021 року включно у розмірі 100926 (сто тисяч дев`ятсот двадцять шість) грн. 00 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що судом першої інстанції неправильно застосовано стаття 116 КЗпП та стаття 117 КЗпП.

Відповідач вважає, що підставою для настання відповідальності для роботодавця, що встановлена статтею 117 КЗпП, є нарахування, належних для виплати при звільненні робітника сум, та невиплата їх у встановленні статтею 116 КЗпП строки. При незгоді працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, відповідальність роботодавця виникає та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні виплачується працівнику в разі, якщо спір який вирішився на користь працівника.

Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду. Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки.

Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні, і таким чином, в разі вирішення спору на користь працівника не будуть порушені інтереси роботодавця та буде виплачена сума середнього заробітку співмірна з сумою, що не була виплачена працівнику при звільненні.

Неврахування такого змісту статтей 116, 117 КЗпП може призвести до порушення принципів розумності, балансу інтересів працівника та роботодавця.

Як, приклад, апелянт зазначає, що працівник, зловживаючи своїм правом, може подати позов про стягнення належних при звільненні сум не відразу після звільнення або у достатньо стислі строки, а через 10 років, позовні вимоги будуть задоволені, і надалі у нього виникає право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні розмір якого перевищить розмір суми належної при звільненні в десятки або сотні разів, що буде порушенням інтересів роботодавця та принципу розумності та справедливості.

Саме така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.11.2019 року у справі №0940/1532/18 та у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі №822/2663/15, що не було враховано судом першої інстанції.

На думку відповідача при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.

Позивач не скористався своїм правом на подання відзиву до Другого апеляційного адміністративного суду на апеляційну скаргу відповідача.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 Національної гвардії України.

ОСОБА_1 27 липня 2018 року отримано статус "Учасника бойових дій" відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". На підтвердження статусу учасника бойових дій видано посвідчення № НОМЕР_1 від 27.07.2018 року.

Наказом командувача Національної гвардії України по особовому складу №219 від 29.11.2019 звільнено позивача з військової служби в запас Збройних Сил України з посади контролера 1-го відділення, 1-го взводу контролерів спеціальної комендатури (з охорони ФТІ АН України) м. Харків на підставі п. "а" п.2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", у зв`язку із закінченням контракту.

Так, наказом командира військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 12.12.2029 року № 266 припинено контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України та виключено позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, з 17.12.2019 року, зараховано на службу у військовому оперативному резерві першої черги військової частини НОМЕР_3 з призначенням на посаду контролера спеціальної комендатури (з охорони ФТІ АН України) м. Харків та для взяття на військовий облік направлено до Харківського РВК Харківської області.

Проте, при звільненні позивача з військової служби відповідачем не виплачено останньому компенсацію за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Рішенням Харківського окружного адміністративно суду від 13 травня 2021 року по справі №520/3794/21 позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України щодо невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 рік. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_3 Національної гвардії України нарахувати та виплатити позивачеві грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2018 - 2019 років, виходячи з грошового забезпечення посади контролера 1-го відділення, 1-го взводу контролерів спеціальної комендатури (з охорони ФТІ АН України) м. Харків, станом на день звільнення з військової служби.

При цьому, відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності та стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.12.2019 по дату повного розрахунку або на час ухвалення рішення суду щодо суті спору (орієнтована сума стягнення, визначена позивачем, - 160 000,00 грн.), суд виходив з того, що сплата суми компенсації за невикористані дні додаткової відпустки на момент розгляду справи не відбулась, що не дає змоги встановити як розмір компенсації, яка буде нарахована за рішенням суду, так і загальний період затримки виплати. Тому неможливо обґрунтовано визначити суму відшкодування за час затримки розрахунку, застосувавши критерії, вказані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17. Отже, вказана вимога є передчасною, оскільки стягнення середнього заробітку стосується оспорюваної, а не нарахованої суми.

Рішення суду набрало законної сили.

Відповідно до ч.4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В позовній заяві позивачем зазначено, що на виконання рішення Харківського окружного адміністративно суду від 13 травня 2021 року по справі № 520/3794/21 Військова частина НОМЕР_3 здійснила 09 червня 2021 року нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Вказана виплата також підтверджена випискою "Приватбанку" від 16.06.2021 року щодо перерахування на рахунок позивача (РНОКПП НОМЕР_2 ) суми коштів 10 528,66 грн.

Отже, датою проведення відповідачем остаточного фактичного розрахунку при звільненні з позивачем є 09.06.2021 року.

Водночас відповідачем не було нараховано та виплачено позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 17.12.2019 року (день звільнення позивача з військової служби в запас ЗСУ) по 09.06.2021 року (день повного розрахунку та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки на виконання рішення суду, не виплаченої при звільненні з військової служби), що слугувало підставою для звернення до адміністративного суду з даним позовом.

Зміст позовної заяви свідчить, що позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо проведення розрахунку після звільнення з військової служби 17.12.2019 року не в повному обсязі, остаточний розрахунок проведено 09.06.2021 року, у зв`язку з чим вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.12.2019 року по 09.06.2021 року в прогнозованому розмірі 199 000,00 грн.

Позивач вважає, що до спірних правовідносин мають застосовуватися приписи статей 116, 117 КЗпП України, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині щодо стягнення з відповідача на користь позивача 100 926,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відмови в частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації моральної шкоди за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 10 000 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям станом на час виникнення спірних правовідносин визначено Законом України "Про військову службу і військовий обов`язок" від 25 березня 1992 року №2232-XII, Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-XII, постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб".

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною першою та другою статті 9 Закону № 2011-ХІІ установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до частини 1 статті 9-1 Закону № 2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України; Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 № 178 (далі - Порядок №178) виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Відповідно до пункту 3, 4 Постанови №178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Пунктом 242 Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, вказано, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направлено на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим, і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

В свою чергу згідно частини 2 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ закінченням проходження військової і служби вважається день виключені військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Так, відповідно до ч.6 ст. 21 Закону України "Про Національну гвардію України", грошове забезпечення військовослужбовців Національної гвардії України здійснюється в порядку та розмірах, що визначаються Кабінетом Міністрів України.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця, що закріплено у п.1.2 розділу 1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 04 липня 2014 року № 638.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців Національної гвардії України стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів, право на яке особа набула під час проходження служби, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовців Національної гвардії України.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Зважаючи на зміст трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними працівникові при звільненні сум" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, у спірних правовідносинах повинні застосовуватись не тільки норми спеціального законодавства, але й трудового законодавства.

При цьому Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 у справі №21-1765а15 сформулював правовий висновок, згідно з якими не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово розглядала питання щодо відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносин, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду, однак жодного разу не знаходила підстав для такого відступу (справи №821/1083/17, № 810/451/17).

Враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне застосувати вказаний правовий висновок Верховного Суду України при розгляді даної справи.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладено Верховним Судом, зокрема у постановах від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 20 січня 2021 року у справі № 200/4185/20-а, від 20 січня 2021 року у справі № 240/12238/19, від 05 березня 2021 року у справі № 120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року у справі № 340/970/20, що враховується судом при вирішенні даної справи відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (№ рішення в ЄДРСР 88952400) визначила, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів встановила, що наказом командувача Національної гвардії України по особовому складу №219 від 29.11.2019 звільнено позивача з військової служби в запас Збройних Сил України на підставі п. "а" п.2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", у зв`язку із закінченням контракту.

Наказом командира військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 12.12.2029 року № 266 виключено позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, з 17.12.2019 року.

Під час розгляду справи встановлено та не заперечувалось сторонами, що остаточний розрахунок при звільненні позивача проведено відповідачем лише 09.06.2021 року на виконання рішення суду від 13 травня 2021 року по справі № 520/3794/21.

В даному випадку, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Щодо доводів апелянта про те, що ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, колегія суддів зазначає таке.

Так, за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого у роботодавця є обов`язок сплатити передбачену статтею 117 КЗпП України компенсацію.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником.

З урахуванням того, що ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, має бути виплачене за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі 821/1083/17. Також у вказаному судовому рішенні Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю України. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України. Отже, немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) [у рішенні від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»] надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15).

Аналізуючи наведені норми права, колегія суддів відхиляє твердження апелянта про те, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних позивачу сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні ч. 1 ст. 117 КЗпП є безпідставним.

Щодо розміру суми компенсації середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі по тексту - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Отже, працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 вказаного Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналізуючи абз. 2 п. 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197 (надалі Порядок № 260), середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Таким чином, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, колегія суддів зазначає, що слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.

Матеріалами справи встановлено, що наказом командувача Національної гвардії України по особовому складу №219 від 29.11.2019 звільнено позивача з військової служби в запас Збройних Сил України на підставі п. "а" п.2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", у зв`язку із закінченням контракту.

Наказом командира військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 12.12.2019 року № 266 виключено позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, з 17.12.2019 року.

Слід звернути увагу, що позивач лише через півтора роки з дня звільнення з військової служби в запас ЗСУ та виключення зі списків особового складу (17.12.2019 року), вчинив активні дії щодо отримання недоплачених при звільненні сум шляхом звернення до суду з позовом лише 10.03.2021. Рішенням Харківського окружного адміністративно суду від 13 травня 2021 року по справі № 520/3794/21 задоволено частково та, зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_3 Національної гвардії України нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2018 - 2019.

Так позивач зазначає та не заперечужться відповідачем, що на виконання рішення суду від 13 травня 2021 року по справі № 520/3794/21 (набрало законної сили) Військова частина НОМЕР_3 здійснила 09 червня 2021 року нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, що також підтверджена випискою "Приватбанку" від 16.06.2021 року щодо перерахування на рахунок позивача (РНОКПП НОМЕР_2 ) суми коштів 10 528,66 грн.

Отже, остаточний розрахунок при звільненні позивача з військової служби та виключення зі списків особового складу проведено відповідачем 09.06.2021 року.

Так, колегія суддів звертає увагу, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Важливим критерієм для зменшення розміру середнього заробітку, відповідно до правових висновків Верховного Суду, є період затримки (прострочення) виплати заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

Так, в цьому контексті колегія суд звертає увагу, що причиною затримки виплат стало неправильне тлумачення відповідачем норм щодо компенсації невикористаної додаткової відпустки за 2018-2019 роки. У зв`язку із цим, між позивачем та відповідачем виник спір, який вирішено судом у межах адміністративної справи № 520/3794/21. Тобто, невиплата відповідачем усіх сум належних позивачу при звільненні не носить свавільного характеру, а пов`язана із помилковим застосуванням норм законодавства.

Аналізуючи поведінку позивача у спірних правовідносинах, колегія суддів зазначає, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Водночас, у спірних правовідносинах працівник (у широкому розумінні поняття) має діяти добросовісно, реалізуючи його права, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином на переконання колегії суддів, розрахунок заборгованості має здійснюватися з 10.03.2021року (день звернення позивача з позовом до суду) по 08.06.2021 року (останній день затримки виплати заборгованості перед остаточним розрахунком при звільненні позивача з військової служби ).

10.03.2021 року позивач звернувся до суду з позовом про виплату компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2018-2019 рік, остаточний розрахунок при звільненні здійснено 09.06.2021 року шляхом виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки 10 528,66 грн. на виконання рішення суду, кількість днів затримки (з 10.03.2021 року по 08.06.2021 року включно) складає 91 календарний день.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів встановила, що згідно довідки за підписами командира військової частини НОМЕР_3 та головного бухгалтера, при звільненні позивача з військової служби в грудні 2019 року йому нараховано та виплачено грошове забезпечення у сукупному розмірі 10 545,15 грн. (графа "сума нарахованих доходів"). Також, на виконання рішення суду по справі № 520/3794/21 позивачу виплачено 10 528,66 грн. в рахунок грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки. Отже, загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат склав 21 073,81 грн. (10 545,15 грн. + 10 528,66 грн. = 21 073,81 грн.).

Також, згідно довідки за підписами командира військової частини НОМЕР_3 та головного бухгалтера, загальний розмір грошового забезпечення позивача за два останні календарні місяці перед його звільненням зі служби в запас ЗСУ складає 22 905,00 грн. (за жовтень 2019 - 11 452,50 грн., за листопад 2019 - 11 452,50 грн.). Отже, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача складає 375,49 грн. (22 905,00 грн. / 61 день = 375,49 грн.).

Отже, можна дійти висновку, що обрахована відповідно до Порядку №100 сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 91 календарний день становить 34169,59 грн. (91 х 375,49 грн. = 34169,59 грн.).

Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Водночас чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

У даному судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Верховний Суд у постанові від 24 червня 2021 року у справі № 480/2577/20 зазначив, що для застосування критеріїв пропорційності розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, судам необхідно з`ясувати загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат для вирахування проценту, що складає грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, індексація грошового забезпечення та грошова компенсація вартості не отриманого речового майна у співвідношенні до загальної суми, що слугує підставою для застосування такого ж проценту середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні від загальної її суми, який буде визначений належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача, виходячи з принципу пропорційності.

Застосовуючи вказані підходи до обставин цієї справи, колегія суддів враховує наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат склав 21 073,81 грн., з яких: 10 545,15 грн. (50,04%) - виплачена позивачу сума при звільненні з військової служби в грудні 2019 року, 10 528,66 грн. (49,96%) - виплачена позивачу сума грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки на виконання рішення суду по справі № 520/3794/21.

Враховуючи принцип справедливості та співмірності, а також розмір майнових втрат, з огляду на те, що з позовом про визнання протиправною бездіяльності військової частини щодо ненарахування та невиплати індексації позивач звернувся зі спливом півтора року після звільнення з військової служби, чим істотно збільшив кількість днів затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності зменшення розміру середнього грошового забезпечення з врахуванням істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Отже, суд апеляційної інстанції, вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має бути виплачений позивачу у розмірі 17071,13 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (49,96% від 34169,59 грн.), з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.

Зменшення судом суми стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні здійснено з урахуванням справедливого і розумного балансу між інтересами позивача і відповідача, оскільки стягнення компенсації у розмірі 199 000,00 грн., як в позовній заяві просить позивач, за несвоєчасну виплату заборгованості у розмірі 10 528,66 було б явно неспівмірним розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивача.

З огляду на наведене, та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, колегія суддів вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача буде стягнення на його користь 17071,13 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (49,96% від 34169,59 грн.).

При цьому, суд не приймає до уваги посилання апелянта на необхідність застосування у даній справі висновків, сформованих у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 по справі №0940/1532/18 та від 28.01.2020 по справі №822/2663/15, оскільки як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14 435цс18) суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію ВП ВС.

Тому при вирішенні питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, та позицію Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян, викладену в постанові від 30 листопада 2020 року по справі №480/3105/19.

Крім того, виходячи з процесуальних механізмів забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду, за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції, слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду мають перевагу над іншими висновками колегій судів касаційної інстанції.

Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, аналізуючи наведені норми права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України щодо непроведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з військової служби в запас Збройних Сил України та виключенні зі списків особового складу військової частини та стягнути з військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.03.2021 року по 08.06.2021 року включно у розмірі 17071 (сімнадцять тисяч сімдесят одна) грн. 13 коп.

Аналізуючи наведені нормативно - правові акти, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції стягнувши з військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.12.2019 року по 08.06.2021 року включно у розмірі 100926 грн. 00 коп., зробив передчасні висновки.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.10.2021 року по справі №520/11550/21 в частині стягнення з військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.12.2019 року по 08.06.2021 року включно у розмірі 100926 грн. 00 коп. прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про стягнення з військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.03.2021 року по 08.06.2021 року включно у розмірі 17071 (сімнадцять тисяч сімдесят одну) грн. 13 коп.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.10.2021 по справі № 520/11550/21 - скасувати в частині стягнення з військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.12.2019 року по 08.06.2021 року включно у розмірі 100926 (сто тисяч дев`ятсот двадцять шість) грн. 00 коп.

Прийняти в цій частині постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_4, адреса: АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.03.2021 року по 08.06.2021 року включно у розмірі 17071 (сімнадцять тисяч сімдесят одну) грн. 13 коп.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.10.2021 року по справі № 520/11550/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя З.О. Кононенко
Судді О.М. Мінаєва В.А. Калиновський