Справа № 260/8107/21
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2022-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

11 липня 2022 року м. Ужгород№ 260/8107/21
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Іванчулинця Д.В.,

при секретарі судового засідання Костелей І.Ф.,

за участі сторін та осіб, які беруть участь у розгляді справи:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Дрюченка О.С.,

представників відповідача Мазура І.О. та Бурлаченка С.С.,

представника третьої особи Учарова Р.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ (вул. Лук`янівська, буд. 62, м. Київ, 04071, ), третя особа - Регіональний сервісний центр Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Закарпатській області (вул. Гагаріна, буд. 7, м. Ужгород, Закарпатська область, 88006, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до ч. 3 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 11 липня 2022 року проголошено вступну та резолютивну частини Рішення. Рішення в повному обсязі складено та підписано 21 липня 2022 року.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до Головного сервісного центру МВС (далі відповідач 1), Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Закарпатській області (далі відповідач 2), в якому просить:

1) визнати протиправним та скасувати наказ Головного сервісного центру МВ від 06.12.2021 року № 2/6/85-кп про звільнення ОСОБА_1 ;

2) поновити ОСОБА_1 на посаді начальника регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Закарпатській області та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу (том І, а.с.1-6).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 квітня 2020 року наказом Головного сервісного центру МВС за № 2/6/1-кп було призначено позивача на посаду начальника регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Закарпатській області з 28 квітня 2020 року в порядку переведення на нижчу посаду. 06 грудня 2021 року наказом Головного сервісного центру МВС за № 2/6/85-кп позивача було звільнено з посади начальника регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Закарпатській області за угодою сторін, з припиненням державної служби відповідно до ч. 2 ст.ст.86, 89 Закону України «Про державну службу».

Вищезазначений наказ про звільнення позивача останній вважає протиправним та незаконним у зв`язку із чим і звернувся до суду з даним позовом. Протиправність наказу про звільнення обґрунтовує тим, що з 22 листопада 2021 року по 05 грудня 2021 року позивач перебував у щорічній основній відпустці. 01 грудня 2021 року в телефонному режимі начальник Головного сервісного центру МВС повідомив позивача приїхати на роботу. Того ж дня, у приміщенні регіонального сервісного центру ГСЦ МВС відбулася їх зустріч. В ході їхньої розмови начальник Головного сервісного центру МВС почав психологічно тиснути на позивача, вимагаючи від нього заяви на звільнення. Позивач під впливом керівника написав заяву на звільнення з посади за згодою сторін, незважаючи на те, що не мав жодних підстав та причин звільнятися. 02 грудня 2021 року усвідомивши наслідок своїх дій, позивач написав заяву, відповідно до якої просив відкликати заяву від 01 грудня 2021 року про звільнення за згодою сторін. Відповідна заява було зареєстрована канцелярією регіонального сервісного центру ГСЦ МВС та надіслана за допомогою електронного поштового зв`язку на офіційну адресу відповідача. У зв`язку з погіршення стану здоров`я позивачеві викликали швидку медичну допомогу та відкрили лікарняний. Не зважаючи на заяву позивача щодо відкликання заяви про звільнення за згодою сторін та перебування такого на лікарняному, 06 грудня 2021 року його звільнили із займаної посади. Вищевказані дії позивач вважає неправомірними, а наказ про звільнення протиправним, оскільки на момент звільнення його з посади, не було волевиявлення позивача щодо такого звільнення, більше того він заперечував, що і підтверджує подана ним заява.

Ухвалами Закарпатського окружного адміністративного суду було відмовлено позивачеві у вжитті заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії наказу про звільнення та шляхом заборони вчиняти будь-які дії з приводу призначення на посаду, яку займав позивач до звільнення, інших осіб (том І, а.с.27-32).

Ухвалою судді Закарпатського окружного адміністративного суду було відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження (том І, а.с.33, 34).

Представник Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України надіслав на адресу суду відзив на позов, згідно якого останній заперечує проти задоволення позовних вимог, вважає позов безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення (том І, а.с.47-56).

Ухвалою, яка занесена до протоколу судового засідання від 01 квітня 2022 року, було задоволено клопотання представника позивача та змінено процесуальний статус відповідача 2 Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ на третю особу (том І, а.с.148, 149).

Ухвалою суду було задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків, викликано в судове засідання в якості свідків: ОСОБА_1 , начальника Головного сервісного центру МВС Євгена Мойсеєнка, начальника управління персоналом Головного сервісного центру МВС Наталію Харитонову і водія Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС ОСОБА_2 та закрито підготовче провадження у даній справі, призначено розгляд такої по суті (том ІІ, а.с.205-207).

Ухвалами Закарпатського окружного адміністративного суду було призначено проведення судових засідань в режимі відеоконференції (том І, а.с.224-226, том ІІ, а.с.37-39, 91-93).

Ухвалою суду від 09 червня 2022 року було відмовлено представнику відповідача у задоволенні клопотання щодо проведенні судового засідання в режимі відеоконференції, у зв`язку з відсутністю доступних для бронювання майданчиків у Солом`янському районному суді міста Києва (том ІІ, а.с.6, 7).

У судовому засіданні, яке відбулося 27 травня 2022 року було заслухано в якості свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

У судовому засіданні, яке відбулося 11 липня 2022 року було заслухано в якості свідка ОСОБА_4 ..

Судове засідання у даній справі неодноразово відкладалися з існуванням на те об`єктивних причин.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі з мотивів наведених у позовній заяві та просили суд задовольнити позов.

Представники відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог у повному обсязі з мотивів наведених у відзиві на позовну заяву, просили суд відмовити позивачеві в задоволені позову.

Представник третьої особи письмових пояснень з приводу позову не надав, однак у судовому засіданні, яке відбулося 11 липня 2022 року заперечував проти позову та просив відмовити позивачеві в його задоволенні.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, представників відповідача, представника третьої особи та пояснення свідків: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 27 квітня 2020 року Наказом Головного сервісного центру МВС за № 2/6/1-кп було призначено ОСОБА_1 на посаду начальника регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Закарпатській області (філія ГСЦ МВС) (далі регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Закарпатській області) з 28 квітня 2020 року в порядку переведення на нижчу посаду з Регіонального сервісного центру МВС в Закарпатській області відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 та ст. 50 Закону України «Про державну службу», зі збереженням раніше присвоєного 4 рангу державного службовця (том І, а.с.7).

10 листопада 2021 року наказом Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ (далі Головний сервісний центр МВС) за № 129 рв було надано позивачу частину щорічної основної оплачуваної відпустки тривалістю 14 календарних днів з 22 листопада 2021 року по 05 грудня 2021 року (том І, а.с.8).

06 грудня 2021 року наказом Головного сервісного центру МВС за № 2/6/85-кп було звільнено позивача з посади начальника регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Закарпатській області (філія ГСЦ МВС) з 06 грудня 2021 року за угодою сторін, з припиненням державної служби (том І, а.с.9).

Позивач вважаючи протиправним наказ про звільнення звернувся з даним позовом до суду.

ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснив в якості свідка, що він 01 грудня 2021 року дійсно у присутності ОСОБА_4 написав заяву на звільнення з посади з 06 грудня 2021 року, однак датою написання такої заяви вказав 06 грудня 2021 року.

Також позивач, під час надання пояснень в якості свідка зазначив, що дана заява була написана під тиском, зокрема його керівник Головного сервісного центру МВС погрожував звільненням підлеглих ОСОБА_1 ..

В свою чергу ОСОБА_4 , надаючи пояснення в якості свідка зазначив, що метою відрядження до міста Ужгород, була зустріч з органами місцевого самоврядування та ознайомлення з регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Закарпатській області. Підтвердив перебування позивача у відпустці, в період його відрядження до Закарпатської області, та факт зустрічі його та позивача в регіональному сервісному центру ГСЦ МВС в Закарпатській області. Зазначив, що позивач самостійно виявив бажання писати декілька заяв на звільнення, в тому числі і за власним бажання, тиску на нього не вчинялося. Детально згадати обставини та умови написання заяви на звільнення свідок не міг, зазначивши, що пройшло забагато часу.

В якості свідка було заслухано пояснення ОСОБА_3 начальника управління персоналу Головного сервісного центру МВС, яка пояснила, що про звільнення позивача за згодою сторін надійшла в період з 09:30 год. до 10:00 год. 06 грудня 2021 року. Звільнення відбулося того ж дня. Також повідомила суду, що 02 грудня 2021 року позивач подав заяву щодо відкликання заяви на звільнення за згодою сторін. 03 грудня 2021 року відповідна заява було зареєстрована. 03 грудня 2021 року за результатом розгляду заяви позивача щодо відкликання заява про звільнення з посади за згодою сторін, повідомлено останнього, що відповідна заява від 01 грудня 2021 року про звільнення позивача за згодою сторін до Головного сервісного центру МВС не надходила.

В якості свідка у судовому засіданні було заслухано пояснення водія регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Закарпатській області ОСОБА_2 , який зазначив, що позивач 01 грудня 2021 року візуально почував себе погано, його стан значно погіршився після розмови з керівництвом. Підтвердив, що ОСОБА_1 повідомив його про те, що він був змушений написати заяву на звільнення. 02 грудня 2021 року свідок підтвердив, що йому стало відомо він позивача, що останній перебуває в лікарні у зв`язку з погіршенням стану здоров`я.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України "Про державну службу".

За змістом статті 5 Закону України "Про державну службу" правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Частиною першою статті 30 Закону України "Про державну службу" передбачені підстави припинення державної служби можуть бути загальними, тобто передбаченими Кодексом законів про працю України, та спеціальними, які наведені в цьому Законі. В цьому випадку до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, якими передбачено загальні підстави припинення державної служби.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Загальні підстави припинення трудового договору визначені приписами статті 36 КЗпП України, пунктом 1 частини першої якої підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Однією із підстав припинення трудового договору є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України та ч. 2 ст. 86 Закону України «Про державну службу»).

З матеріалів справи вбачається, що підставою для прийняття оскаржуваного наказу стала особиста письмова заява позивача, що містила прохання звільнити його із займаної посади за угодою сторін.

Поясненнями свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 встановлено, що дана заява була написана саме 01 грудня 2021 року, а не 06 грудня 2021 року. Крім того, свідок ОСОБА_4 підтвердив факт написання заяви позивачем під час робочої поїздки ОСОБА_4 до Закарпатської області. Судом встановлено, що така відбулась саме 01 грудня 2021 року, а не 06 грудня 2021 року.

Зі змісту заяви, датованої 06.12.2021р. вбачається, що позивач власноручно написав заяву про звільнення його з посади за угодою сторін з 06.12.2021р., однак судом встановлено, що така заява фактично написана 01.12.2021р..

Згідно з наказом ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» від 01.07.2020 р. № 144 з 1 вересня 2021 року набрав чинності національний стандарт ДСТУ 4163:2020 «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів».

Так, згідно п.5.10 вищезазначеного ДСТУ 4163:2020, дата документа це, відповідно, дата його підписання, затвердження, прийняття, реєстрації або складення.

Відтак, судом встановлена наявна розбіжність між датою фактичного підписання та між датою проставляння у нижньому лівому куті заяви ОСОБА_1 про звільнення з посади за згодою сторін, на підставі якої винесено оскаржуваний наказ.

При домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).

За такого правового регулювання основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 11 липня 2018 року у справі № 814/2853/16, постанові від 19.07.2019 року у справі №452/1839/16.

Судом встановлено, 02.12.2021 р. позивачем подано заяву про відкликання заяви про звільнення, яка зареєстрована того ж дня регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Закарпатській області (філія ГСЦ МВС), що підтверджується відтиском штемпелю канцелярії вищезазначеної установи (том І, а.с.10).

З огляду на вказане, 02.12.2021р. позивач виявив небажання звільнятися з посади, а заява про звільнення була написана ним саме 01 грудня 2021 року, хоча датована, як вже зазначалося вище 06 грудня 2021 року.

Даний факт також підтверджується відповіддю відповідача на заяву позивача про відкликання заяви на звільнення за власним бажанням, у якій зазначено, що відповідної заяви про звільнення до нього не надходило.

При цьому, відповідачем не висловлено згоди щодо анулювання раніше досягнутої домовленості про звільнення позивача.

Однак, суд зазначає, що домовленостей з приводу звільнення з посади за угодою сторін також не було обумовлено останніми, тому таке звільнення не слід вважати, що відбулося зокрема «за угодою», у зв`язку з відсутністю будь-яких домовленостей.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Так, серед підстав для припинення трудового договору КЗпП України у статті 36 окремо виділяє угоду сторін та розірвання трудового договору з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП).

Основною відмінністю між звільненням за угодою (або ж згодою) сторін та звільненням з ініціативи працівника є вираження бажання обох сторін одночасно у випадку угоди сторін та, відповідно, наявність бажання лише працівника у випадку припинення трудових відносин за його ініціативою.

Тобто, звільнення за угодою сторін передбачає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк. У свою чергу, звільнення з ініціативи працівника не передбачає обов`язкової наявності згоди роботодавця на таке звільнення, оскільки в даному випадку працівник реалізовує своє право, передбачене трудовим законодавством, а роботодавець вимушений погодитись зі звільненням працівника незалежно від свого бажання.

Отже, законність припинення трудових відносин за угодою сторін фактично поставлено у залежність від наявності взаємної згоди працівника та роботодавця на таке звільнення.

Разом із тим, за пунктом 1 статті 36 КЗпП України безстроковий трудовий договір може бути припинено у будь-який строк, стосовно якого досягли домовленості працівник та роботодавець. Такий строк може бути як меншим, так і перевищувати встановлений для звільнення за власним бажанням двотижневий період.

При цьому, дату припинення трудових відносин за угодою сторін сторони (працівник і роботодавець) визначають за взаємною домовленістю.

Верховний Суд України у постанові Пленуму від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» наголосив, що при досягненні домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді на це роботодавця і працівника (пункт 8).

Ключовим у даному контексті постанови Пленуму є досягнення домовленості про припинення трудового договору, однак у даній справі суд не знайшов підтвердження того, що домовленість між сторонами була досягнута.

Тому, враховуючи недосягнення домовленості між сторонами про припинення трудового договору, надіслання заяви позивача про відкликання його заяви про звільнення за згодою сторін та написання заяви на звільнення «датованою майбутнім числом», суд вважає, що звільнення позивача відбулося не у порядку та спосіб, що визначені законодавством про працю.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 19.07.2019р. у справі №452/1839/16-а, адміністративне провадження №К/9901/23922/18.

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що наказ про звільнення є незаконним та необґрунтованим, а відтак наявні підстави для задоволення адміністративного позову.

Способи захисту трудових прав наведені, зокрема, у статтях 235 КЗпП України. Так, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (частина перша статті 235 КЗпП України). Цей спосіб захисту порушених прав працівника застосовується незалежно від підстави припинення з ним трудового договору у випадку незаконного звільнення працівника чи його незаконного переведення на іншу роботу.

Відповідно до постанови КМ України № 100 від 08.02.1995р. (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розрахунок середнього заробітку обчисляється за останніх два повних місяці, що передують події, з якою пов`язана відповідна плата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

При визначені розміру середнього заробітку позивача суд виходить з його заробітної плати за два останні повні відпрацьовані місяці жовтень листопад 2021 року. Розрахований згідно даних довідки Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Закарпатській області (філія ГСЦ МВС) від 05.01.2022р. № 31/7-18, середньоденний заробіток ОСОБА_1 дорівнює - 1894,11 грн. Період вимушеного прогулу становить з 07 грудня 2021 року по 11 липня 2022 року. З урахуванням кількості робочих днів (150) у зазначеному періоді середній заробіток, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , дорівнює 284 116,50 грн.

Разом з тим, Пленум Верховного Суду України в пункті 6 Постанови №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснив, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

У зв`язку з цим суд вважає за необхідне в резолютивній частині рішення зазначити що середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 284 116,50 грн.. підлягає стягненню за вирахуванням податків та обов`язкових платежів.

Пунктами 2 та 3 ч. 1 ст. 371 КАС України встановлено, що негайно виконуються рішення суду присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на займаній на час його звільнення посаді начальника регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Закарпатській області (філія ГСЦ МВС) та стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць, у розмірі 37 882,20 грн., підлягає до негайного виконання.

Одночасно, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Враховуючи вищевказане даний адміністративний позов підлягає до задоволення у повній мірі.

Керуючись ст. ст. 5, 9, 19, 77, 205, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ (вул. Лук`янівська, буд. 62, м. Київ, 04071, ), третя особа - Регіональний сервісний центр Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Закарпатській області (вул. Гагаріна, буд. 7, м. Ужгород, Закарпатська область, 88006, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ від 06 грудня 2021 року за № 2/6/85-кп Про звільнення ОСОБА_1 .

3. Поновити з 07 грудня 2021 року ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на займаній до звільнення посаді начальника регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Закарпатській області.

4. Стягнути з Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ (вул. Лук`янівська, буд. 62, м. Київ, 04071, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, у розмірі 284 116,50 грн. (двісті вісімдесят чотири тисячі сто шістнадцять гривень п`ятдесят копійок).

5. Допустити негайне виконання рішення суду в частини поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі за один місяць у сумі 37 882,20 грн. (тридцять сім тисяч вісімсот вісімдесят дві гривні двадцять копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяД.В. Іванчулинець