Справа № 140/1485/22
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2022-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2022 рокуЛьвівСправа № 140/1485/22 пров. № А/857/7344/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Глушка І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14.01.2022р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській обл. про визнання протиправною відмови у призначенні пенсії за вислугу років, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Ксензюк А.Я., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 12.04.2022р., м.Луцьк; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

31.01.2022р. (згідно з відтиском поштового штемпеля на конверті) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними дії відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України у Волинській обл. з приводу відмови йому в призначенні та виплаті пенсійного забезпечення за п.«а» ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та деяких інших осіб»; скасувати рішення відповідача ГУ ПФ України у Волинській обл. № 22509 від 23.10.2021р. про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 ; зобов`язати відповідача ГУ ПФ України у Волинській обл. призначити та виплачувати позивачу пенсійне забезпечення за вислугою років відповідно до п.«а» ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та деяких інших осіб», п.6 ст.1 Закону України «Про державні соціальні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільнилися у зв`язку із реформуванням Збройних Сил України та членів їх сімей» з урахуванням вимог, передбачених ч.3 ст.50 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, звільнених із військової служби та деяких інших осіб», починаючи з 25.09.2021р.; судові витрати по справі покласти на відповідача (а.с.1-3, 16).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) (а.с.23 і на звороті).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 12.04.2022р. у задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.55-57).

Не погодившись із винесеним рішенням, його оскаржив позивач ОСОБА_1 , який в поданій апеляційній скарзі покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою заявлені позовні вимоги задовольнити (а.с.64-69).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом допущено істотну помилку в частині визначення моменту виникнення у позивача права на пенсійне забезпечення за вислугу років. Зокрема, суд не врахував приписи законодавства, що діяла станом на 2001 рік, тобто, на час прийняття на службу в органи внутрішніх справ. Діюче на той час законодавство передбачало необхідність наявності календарної вислуги тривалістю 20 років. За таких умов врахування відповідачем під час визначення права позивача на пенсійне забезпечення за вислугу років норм законодавства, що діяло на момент звільнення останнього з служби з органів податкової міліції, є помилковим, суперечить нормам Конституції України та практиці Конституційного Суду України.

Наголошує на тому, звільнення позивача зі служби зумовлено ініціативою держави, через скорочення штатів та реорганізацію державного органу; будучи учасником АТО, пільговий стаж позивача обчислений із врахуванням участі в бойових діях.

За таких обставин звуження своїх соціальних прав, пільг та гарантій вважає неприпустимим.

Також судом першої інстанції допущено зволікання в розгляду справи; у той же час судове рішення прийнято судом без врахування відповіді позивача на відзив пенсійного органу, що безумовно вплинуло на правильність прийнятого судом рішення.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, починаючи з 13.07.2001р., позивач ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ, а з 24.10.2012р. - в органах податкової міліції (а.с.12-14).

Відповідно до наказу Головного управління ДФС у Волинській обл. №126-о від 21.09.2021р. позивач відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затв. постановою КМ Української РСР № 114 від 29.07.1991р., звільнений з посади та з органів податкової міліції в запас Збройних Сил України за п.64 «г» (через скорочення штатів) з 24.09.2021р. (а.с.4).

Згідно з цим наказом вислуга позивача на день звільнення в пільговому обчисленні складає 22 роки 04 місяці 26 днів, в календарному обчисленні - 21 рік 08 місяців 02 дні.

13.10.2021р. Головне управління ДФС у Волинській обл. сформувало за вих. № 2695/10/03-97-08-20 подання про призначення пенсії ОСОБА_1 за вислугою років, з якого слідує, що вислуга років станом на 24.09.2021р. складає 21 рік 08 місяців 02 дні, пільговий стаж для призначення пенсії - 22 роки 04 місяці 26 днів (а.с.5-6).

19.10.2021р. позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

За результатами розгляду вказаної заяви 23.10.2021р. ГУ ПФ України у Волинській обл. прийняло рішення № 22509/8 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з невиконанням умов ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а саме: по причині відсутності необхідної календарної вислуги років на дату звільнення.

Приймаючи рішення та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ГУ ПФ України у Волинській обл. правомірно відмовив позивачу в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п.«а» ч.1 ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оскільки відповідно до наказу Головного управління ДФС у Волинській обл. № 126-о від 21.09.2021р. вислуга років позивача на день звільнення в пільговому обчисленні складає 22 роки 04 місяці 26 днів, в календарному обчисленні - 21 рік 08 місяців 02 дні.

Зважаючи на те, що вислуга років ОСОБА_1 у пільговому обчисленні складає 22 роки 04 місяці 26 днів, тоді як за п.«а» ч.1 ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на момент звільнення зі служби після 01.10.2020р. (позивач звільнений 24.09.2021р.), вислуга років повинна складати 25 календарних років і більше, позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років на підставі п.«а» ч.1 ст.12 зазначеного Закону.

За таких умов відповідач ГУ ПФ України у Волинській обл. правомірно відмовив позивачу у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до п.«а» ч.1 ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків про наявність правових підстав щодо задоволення заявленого позову, з огляду на наступне.

Розглядуваний спір стосується правильності застосування положень п.«а» ч.1 ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у відповідній редакції, зокрема, діючій на момент прийняття позивача на публічну службу або на момент звільнення з такої служби.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, визначає Закон України № 2262-ХІІ від 09.04.1992р. «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Згідно з п.«а» ч.1 ст.12 зазначеного Закону (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д», «ж» статті 12 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби, зокрема, з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати, і на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», крім пенсій військовослужбовцям строкової служби та членам їх сімей, врегульовано постановою КМ України № 1522 від 02.11.2006р. «Про передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян» та Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затв. постановою Правління ПФ України № 3-1 від 30.01.2007р.

Відповідно до абз.1 п.1 цього Порядку заяви про призначення пенсії за вислугу років особам, звільненим зі служби, які мають право на пенсію згідно із зазначеним вище Законом, подаються цими особами до головних управлінь ПФУ в Автономній Республіці Крим, областях, м.Києві та Севастополі (далі - органи, що призначають пенсії) через уповноважені структурні підрозділи Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства надзвичайних ситуацій України, Міністерства інфраструктури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної прикордонної служби України, Державної податкової служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державної інспекції техногенної безпеки України (далі - міністерства та інші органи).

За приписами ст.49 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсію згідно з цим Законом призначають органи Пенсійного фонду України. Документи про призначення пенсії розглядає орган Пенсійного фонду України і не пізніше ніж у 10-денний строк з дня їх надходження приймає рішення про призначення або про відмову в призначенні пенсії.

Отже, що виключно органи ПФ України уповноважені приймати рішення про призначення або відмову у призначенні пенсії тим категоріям осіб, на яких розповсюджується дія Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а на ГУ ДФС у Волинській обл. покладено обов`язок щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсію, необхідних для призначення пенсії документів.

Водночас, скерування вказаного подання не може свідчити про виникнення в особи безумовного права на отримання відповідної пенсії; саме пенсійний орган в цьому випадку уповноважений вирішувати питання щодо призначення пенсії.

Згідно з ч.4 ст.17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» при призначенні пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, враховуються тільки повні роки вислуги років або страхового стажу без округлення фактичного розміру вислуги років чи страхового стажу в бік збільшення.

Відповідно до ст.17-1 вказаного Закону порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог вказаного Закону постановою КМ України № 393 від 17.07.1992р. затверджено Порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, який визначає, які саме види служби зараховуються до вислуги років, та які саме види служби і в яких коефіцієнтах зараховуються на пільгових умовах.

Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачено, що особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Звідси, єдиною та обов`язковою умовою призначення пенсії за вислугу років є наявність в особи певної кількості років певного виду служби (вислуги). При цьому, наявність необхідної вислуги років забезпечує право на пенсію за вислугу років безвідносно до віку, стажу та працездатності особи.

Визначення вислуги саме в календарних роках передбачає обов`язкову вислугу усіх календарних днів (365), що в такому випадку і буде становити календарний рік і буде відповідати правилу, закріпленому в ч.4 ст.17 цього ж Закону, щодо можливості врахування при призначенні пенсії тільки повних років вислуги.

Таким чином, передбачена Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» календарна вислуга - це вислуга, яка складається з повної кількості календарних днів відповідного періоду (календарний рік - 365 календарних днів, календарний місяць - 30 календарних днів).

Передбачені ст.17-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пільгові умови призначення пенсій полягають в пільговому (кратному) зарахуванні вислуги років.

При цьому, таке зарахування не є самостійним видом вислуги і не конкурує з її календарним обчисленням, а є лише пільговим зарахуванням уже наявної вислуги. Фактична тривалість вислуги при такому зарахуванні не змінюється, а лише зараховується на пільгових (кратних) умовах.

Завдяки такому зарахуванню необхідну кількість років для призначення пенсії за вислугу років особа набуває швидше, порівняно із зарахуванням вислуги на загальних (не пільгових) умовах, що і становить природу пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за вищевказаним Законом.

Отже, для вирішення питання про призначення пенсії враховується вислуга обрахована не лише в календарному, а й у пільговому обчисленні.

Як вже зазначалося, пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби, зокрема, з 01.10.2020р. або після цієї дати, на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше.

Наказом Головного управління ДФС у Волинській обл. № 126-о від 21.09.2021р. звільнено позивача з посади та з органів податкової міліції в запас Збройних Сил України через скорочення штатів, з 24.09.2021р.

Вислуга років ОСОБА_1 на день звільнення в пільговому обчисленні складає 22 роки 04 місяці 26 днів, в календарному обчисленні становить 21 рік 08 місяців 02 дні.

Зважаючи на те, що вислуга років ОСОБА_1 у пільговому обчисленні складає 22 роки 04 місяці 26 днів, що є менше 25 календарних років, останній не набув права на призначення пенсії за вислугу років на підставі п.«а» ч.1 ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач ГУ ПФ України у Волинській обл. правомірно відмовило позивачу у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до п.«а» ч.1 ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Вказані положення Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на дату звільнення позивача зі служби в податковій міліції не визнані неконституційними, а тому підлягають застосуванню суб`єктами розглядуваних правовідносин.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст.17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999р. № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002р. № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Згідно висновків, висловлених Верховним Судом України у постановах від 10.02.2015р. у справі № 21-630а14, від 01.07.2014р. у справі № 21-244а-14 та Верховним Судом від 16.07.2019р. у справі № 686/651/17, від 30.01.2018р. у справі № 539/3872/14-а застосуванню підлягає Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції, чинній на момент виникнення права на призначення пенсії, а не в редакції, чинній на момент призначення пенсії.

Положеннями ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначено, що право на пенсію за вислугу років відповідно виникає за наявності двох умов: звільнення зі служби та наявності необхідної вислуги років.

Отже, з аналізу зазначених норм права слідує, що моментом виникнення у позивача права на пенсію за вислугою років є дата звільнення зі служби, а тому до спірних правовідносин належить застосовувати умови призначення пенсій за вислугу років, які діяли на момент звільнення ОСОБА_1 зі служби.

Стосовно покликань апелянта на обчислення його стажу із врахуванням участі в бойових діях, допущення звуження його соціальних прав, пільг та гарантій, то колегія суддів наголошує, що позивач не навів, які саме його права та пільги, пов`язані із статутом учасника бойових дій, були скасовані діючим законодавством або не дотримані пенсійним органом під час розгляду документів про призначення спірної пенсії.

Щодо тверджень апелянта на те, що він мав обґрунтовані очікування на призначення пенсії на умовах, що діяли на момент початку роботи, то за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у рішенні «Великода проти України» (№ 43331/12), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у справі «Суханов та Ільченко проти України» (рішення від 26.06.2014, п. 35) Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

У спірних правовідносинах вимоги позивача не мають достатнього підґрунтя у національному законодавстві, оскільки зазнали змін норми законодавства щодо призначення пенсій працівникам міліції, а також немає усталеної практики національних судів на підтримку аналогічних скарг заявників. З огляду на це, у позивача не виникало «законних сподівань» на призначення пенсії, які могли б підпадати під дію ст.1 Першого протоколу.

Таким чином, оскільки стаж позивача за вислугу років недостатній для призначення пенсії на підставі п.«а» ч.1 ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а в період дії вказаної статті в редакції, чинній на момент початку проходження позивачем служби, останній не набув права на призначення пенсії за вислугу років, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Порушення процесуального закону, на які вказує апелянт у своїй апеляційній скарзі, в розрізі норми ч.3 ст.317 КАС України, не належать до тих порушень, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення апеляційного суду.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими позовні вимоги відхилені у визначений спосіб.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову із вищевказаних мотивів.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14.01.2022р. в адміністративній справі № 140/1485/22 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
І. В. Глушко
Дата складання повного тексту судового рішення: 15.07.2022р.