Справа № 460/12276/21
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2022-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2022 рокуЛьвівСправа № 460/12276/21 пров. № А/857/3941/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

розглянувши порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Любомирське вапняно-силікатне підприємство» на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2021 року у справі № 460/12276/21 (прийняте за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у м. Рівному суддею Махаринцем Д. Є.) за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Рівненській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Любомирське вапняно-силікатне підприємство» про стягнення податкового боргу,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2021 року Головне управління ДПС у Рівненській області (далі - ГУ ДПС у Рівненській області) звернулося до Рівненського окружного адміністративного суду із позовною заявою, у якій просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Любомирське вапняно-силікатне підприємство» (далі ТзОВ «Любомирське вапняно-силікатне підприємство», відповідач) податковий борг у сумі 876 331,34 грн.

В обґрунтування позову зазначає, що за відповідачем рахується податковий борг перед бюджетом, який складається із сум податкових зобов`язань, який добровільно не погашений.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2021 року позов задоволено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржило ТзОВ «Любомирське вапняно-силікатне підприємство», вважаючи, що воно є незаконним, необґрунтованим, постановлене при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, а тому просило скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що на час подання позову набув чинності договір «Про розстрочення податкового боргу» на суму 856 585,81 грн, укладений між ТзОВ «Любомирське вапняно-силікатне підприємство» та ГУ ДПС у Рівненській області. У зв`язку з цим позивач повинен був відкликати свій позов, проте цього не зробив. Також вказує на те, що станом на час прийняття рішення судом першої інстанції борг товариства вже складав 524105,48 грн.

Відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ТзОВ «Любомирське вапняно-силікатне підприємство» зареєстроване як юридична особа та перебуває на обліку у органах ДПС як платник податків.

У зв`язку з несплатою відповідачем грошових зобов`язань позивач 03.06.2021 виніс податкову вимогу форми "Ю" № 03-1712, яку надіслано та вручено платникові податків, що підтверджується матеріалами справи.

Оскільки податковий борг відповідача не був погашений у добровільному порядку, позивач просив стягнути такий у судовому порядку.

Станом на 13.07.2021 за відповідачем обліковується заборгованість по податках і зборах в загальній сумі 876 331,34 грн з орендної плати з юридичних осіб.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що податкова вимога залишилась без виконання. Податкова заборгованість відповідача в повному обсязі не погашалась, а навпаки збільшилась. Тобто, станом на день звернення позивача з цим позовом до суду, загальна заборгованість відповідача є узгодженою, доказів сплати такої заборгованості відповідач до суду не подав.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального права та є вірними.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України (далі ПК України) платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно з підпунктами 14.1.39, 14.1156, 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності;

податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк);

податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно з пп. е п.176.1 ст.176 ПК України платники податку зобов`язані своєчасно сплачувати узгоджену суму податкових зобов`язань, а також суму штрафних (фінансових) санкцій, нарахованих органом державної податкової служби, та пені, за винятком суми, що оскаржується в адміністративному або судовому порядку.

Аналіз зазначених норм закону свідчить, що у платника податку виникає безумовний обов`язок зі сплати грошового зобов`язання після його узгодження. Несплачена сума грошового зобов`язання у встановлений законом строк є податковим боргом.

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення податкового боргу з відповідача у сумі 876 331,34 грн. Вказана сума боргу утворилась внаслідок невиконання податкової вимоги форми "Ю" № 03-1712 та подальшого нарахування грошового зобов`язання.

За правилами п.5 6.18 ст. 56 ПК України при зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Відтак, враховуючи те, що податкова вимога форми "Ю" № 03-1712 не оскаржувалась в судовому порядку, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що борг у сумі 876331,34 грн вважається узгодженим.

Отже, суд першої інстанції вірно вважав суми грошових зобов`язань відповідача станом на подання позову та ухвалення рішення судом першої інстанції є узгодженими та у встановлені законом строки не сплачені, а тому визнаються сумою податкового боргу у відповідності до підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України.

Щодо доводів відповідача про те, що на час подання позову набув чинності договір «Про розстрочення податкового боргу» на суму 856 585,81 грн, укладений між ТзОВ «Любомирське вапняно-силікатне підприємство» та ГУ ДПС у Рівненській області, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до приписів частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Невід`ємною умовою встановлення істини у справі є внутрішнє переконання судді, засноване на дослідженні доказів: безпосередньому - шляхом особистого дослідження доказів; всебічному - через оцінку всіх належних, допустимих, достатніх і достовірних доказів у справі; повному - через оцінку потрібного та достатнього кількісного виміру доказів із метою формулювання однозначної позиції про обставини, які підлягають встановленню при розгляді та вирішенні адміністративної справи; об`єктивному - шляхом неупередженої, безсторонньої оцінки доказів у справі.

Оцінка доказів за внутрішнім переконанням полягає у тому, що їх достовірність та доказову силу встановлює безпосередньо суд, який розглядає справу.

Тобто, суд першої інстанції, керуючись положеннями статті 90 КАС України, на підставі свого внутрішнього переконання повинен був дослідити наданий апеляційному суду договір про розстрочення сплати боргу, проте такий йому не було надано.

Відповідно до частини четвертої статті 308 КАС України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи те, що вказаний договір про розстрочення сплати боргу не досліджувався в суді першої інстанції під час вирішення спірних правовідносин, позаяк долучений відповідачем уже на стадії апеляційного перегляду, а також те, що позивач не надав доказів на підтвердження неможливості його подання до суду першої інстанції, при оцінці законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі цей договір не може бути взятий колегією суддів до уваги. Разом з тим, цей договір може врахований сторонами на стадії виконання судового рішення.

За таких обставин колегія суддів дійшла переконання, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Любомирське вапняно-силікатне підприємство» залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2021 року у справі № 460/12276/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин