Справа № 640/9349/20
Суддя: Грибан Інна Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/9349/20 Суддя (судді) першої інстанції: Вєкуа Н.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Грибан І.О.,

судді: Беспалов О.О.

Парінов А.Б.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 липня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на робот та стягнення середнього заробітку, -

У С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з позовом до Міністерства юстиції України, у якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України №1355/к від 31.03.2020 року в частині звільнення ОСОБА_1 ;

- поновити її на посаді головного спеціаліста Сектору мобілізаційної роботи Міністерства юстиції України;

- стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з вказаним рішенням, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 липня 2021 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

18.05.2022 від Міністерства юстиції України надійшло клопотання про відмову у відкритті провадження по справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 липня 2021 року.

Дослідивши доводи вищевказаного клопотання, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що воно не підлягає задоволенню, оскільки судом під час відкриття апеляційного провадження по справі встановлено відсутність пропуску строку позивачем під час подання апеляційної скарги.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач працювала в Мін`юсті на посаді головного спеціаліста Сектору мобілізаційної роботи Міністерства юстиції України.

27.02.2020 позивач була ознайомлена із майбутнім попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами у штатному розписі та скороченням посади.

В подальшому, наказом Міністерства юстиції України від 31.03.2020 № 1355/к «Про звільнення», позивачку було звільнено з займаної посади з 01.04.2020 у зв`язку зі скороченням чисельності або штату державних службовців з припиненням державної служби відповідно до пункту 4 частини першої статті 83, пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Вважаючи вказаний наказ протиправним, позивач звернулася до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача було проведено у відповідності до норм чинного законодавства.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, визначено Законом України «Про державну службу» (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про державну службу» державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення відповідно до статті 87 цього Закону.

Згідно пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

За змістом частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Таким чином, на час звільнення позивача, редакція Закону України «Про державну службу», не передбачала обов`язку роботодавця пропонувати працівнику можливість переведення на іншу посаду відповідно до його кваліфікації перед звільненням.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою названої статті Кодексу законів про працю України установлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно частини першої статті 42 Кодексу законів про працю України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до частини другої статті 49-2 Кодексу законів про працю України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

В силу приписів частин другої, третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

З матеріалів справи вбачається, що наказом Мін`юсту від 18.02.2020 № 692/к «Щодо змін штатного розпису на 2020 рік апарату Міністерства юстиції України» введено в дію зміни до штатного розпису на 2020 рік апарату Мін`юсту, затверджені в.о. Державного секретаря Мін`юсту 13.02.2020 та погоджені Міністерством фінансів України 14.02.2020.

Зокрема, вищезазначеними змінами до штатного розпису на 2020 рік передбачено виведення зі штатного розпису, крім іншого, 2 (двох) посад головних спеціалістів Сектору мобілізаційної роботи (пункт 31 розділу «Виводиться»).

Отже, відбулось скорочення посад (штату) державних службовців, у тому числі зі штатного розпису виведено посаду, яку займала позивач.

Водночас, стаття 87 Закону України «Про державну службу» пов`язує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не лише із скороченням чисельності або штату державних службовців, а й із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

При цьому, вжите у частині третій статті 87 Закону України «Про державну службу» слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні, законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

Згідно пункту 3 частини третьої статті 13 Закону України «Про державну службу» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби видає у випадках, встановлених законом, нормативно-правові акти з питань державної служби, надає роз`яснення з питань застосування цього Закону та інших нормативно-правових актів у сфері державної служби.

За змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20 лютого 2020 року №86р/з, при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

Скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, як підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», не містить будь-яких додаткових умов припинення державної служби та є самостійною і достатньою підставою для її припинення.

Норми Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на момент попередження позивача про наступне звільнення) не передбачають запропонування вакантних посад державному службовцю при попередженні про звільнення.

При цьому посилання апелянта на неврахування судом першої інстанції протиправного та дискримінаційного характеру правової норми, що міститься у ч. 3 ст. 87 Закону, судовою колегією оцінюється критично, оскільки, по-перше, згідно позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 16.06.2021 у справі № 440/1964/2044, оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників, то в даному випадку підлягають застосуванню норми спеціального законодавства, по-друге, аналіз змісту спірних у цій справі індивідуальних актів щодо позивача свідчить, що останні не надають необґрунтованих переваг особам за їх певними ознаками та не передбачають поводження з особами у різний спосіб у відносно схожих ситуаціях.

Пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року № 2136-VIII вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим віднесено до повноважень Конституційного Суду України.

Водночас, Закон України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 12 грудня 2019 року № 378-IX органом конституційної юрисдикції неконституційним не визнавався, тому доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.07.2021 у справі №640/11024/20.

Щодо доводів апелянта про необґрунтоване скорочення саме її посади, колегія суддів вказує, що позивачем не надано доказів надання переваги іншим працівникам чи іншим аналогічним посадам, а вибір посади, яка підлягає скороченню належить до компетенції відповідача.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність прийнятого Мін`юстом наказу від 31 березня 2020 року №1355/к «Про звільнення» позивача з посади головного спеціаліста Сектору мобілізаційної роботи Міністерства юстиції України з 01 квітня 2020 року, у зв`язку зі скороченням чисельності або штату державних службовців з припиненням державної служби відповідно до пункту 4 частини першої статті 83, пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Оскільки відсутні підстави для задоволення зазначеної вище вимоги позивача, вимога про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які є похідними від неї, також задоволенню не підлягають.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя І.О. Грибан

Судді О.О. Беспалов

А.Б. Парінов

(повний текст постанови складено 14.07.2022р.)