Справа № 380/7212/21
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2022-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/7212/21 пров. № А/857/7096/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Обрізка І.М.,

секретаря судового засідання Максим Х.Б.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Сасевич О.М.), ухвалене в порядку загального позовного провадження (у письмовому провадженні) в м.Львові 15 лютого 2022 року у справі №380/7212/21 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

30.04.2021 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, від 19.02.2021 № 38-о/с про звільнення з посади слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, з 01 березня 2021 року у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців, з припиненням державної служби;

- визнати протиправним та скасувати наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, від 01.03.2021 № 117-о/с «Про внесення змін до наказу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, від 19.02.2021 № 38 - о/с», п. 1 наказу № 38 - о/с від 19.02.2021 викладено у новій редакції, зокрема: «Звільнити ОСОБА_1 з посади слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність, у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців. ОСОБА_1 до звільнення з посади передати уповноваженій особі справи і довірене у зв`язку з виконанням посадових обов`язків майно»;

- визнати протиправним та скасувати наказ № 160-о/с від 30.03.2021 про звільнення ОСОБА_1 відповідно до пунктів 2, 5 частини третьої статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», пункту 1 частини першої та частини четвертої статті 87, статті 89 Закону України «Про державну службу», наказу Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 № 198 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові на 2020 рік» та у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю працівника звільнити ОСОБА_1 з посади слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, 30.03.2021 у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців, з припиненням державної служби»;

- поновити ОСОБА_1 на посаді слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, або, у разі ліквідації її на день ухвалення судового рішення, на посаду слідчого (старшого слідчого) слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, з аналогічними функціональними обов`язками;

- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.03.2021 по день винесення рішення суду;

- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 100000,00 (сто тисяч) гривень.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що після внесення Законом України від 14 січня 2020 року №440-IX змін у Закон України «Про державну службу» положення статті 49-2 КЗпП України в частині обов`язку власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації на державних службовців не поширюються. Суд першої інстанції вказав, що оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону №889-VIII на час прийняття оскаржуваних наказів було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то в даному випадку, саме норми спеціального законодавства підлягають застосуванню, а тому доводи позивача про невиконання відповідачем обов`язку щодо працевлаштування позивача, суд першої інстанції вважав помилковими. Суд першої інстанції вказав, що законодавцем передбачено єдиний можливий варіант призначення особи на посаду рядового та начальницького складу - в добровільному порядку за результатами відкритого конкурсу, який окрім іншого, на відміну від конкурсу на посади державної служби передбачає проходження військово-лікарської комісії, тестів на фізичну підготовку. Прийняття громадян України на службу до Державного бюро розслідувань без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом. Суд першої інстанції також зазначив, що положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону України «Про державну службу», на час прийняття рішення про звільнення позивача було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то саме указані норми закону підлягають застосуванню до спірних відносин, а відтак доводи позивача з приводу невиконання обов`язку в частині працевлаштування позивача є помилковими, отже не свідчать про порушення відповідачем вимог законодавства про державну службу.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2022 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що ОСОБА_2 не був керівником державної служби в Територіальному управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, і не мав повноважень керівника державної служби та не здійснював його повноваження щодо державних службовців очолюваного ним органу. Скаржник вказує, що на момент звільнення позивача директора ТУ ДБР у м.Львові не існувало. Скаржник зазначає, що реального скорочення посади, яку займав позивач, не відбулось. Скаржник вказує, що докази зміни правового статусу, обсягу завдань і основних функцій посади, яку займає позивач, відсутні. Вважає, що зміна організаційно-штатної структури Державного бюро розслідування не може стати перешкодою на шляху реалізації права позивача на працю. Вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а також, що судом не правильно застосовано норми матеріального права. Вважає, що позивач повинен бути призначений на рівнозначну посаду, яка утворилась згідно штатного розпису.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що мала місце зміна організаційної структури ТУ ДБР у м.Львові, змінено категорії посад працівників ДБР, а наказом ДБР від 20.10.2020 №198дск з 01.03.2021 зі штату ТУ ДБР у м.Львові виведено абсолютно усі посади слідчих, в тому числі посаду, яку займав позивач. Зазначено, що жодних законодавчих обмежень повноважень Директора ДБР на прийняття відповідних рішень або ж гарантій від звільнення для працівників ДБР чинне законодавство на момент виникнення спірних правовідносин не містило. Звертає увагу, що законодавець у Законі України «Про державну службу» закріпив повноваження на прийняття рішення про звільнення державних службовців як за керівником державної служби, так і за суб`єктом призначення, яким у спірному випадку для посади позивача буд Директор ТУ ДБР у м.Львові. Вважає висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, явку повноважних представників не забезпечили, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що скаржник в апеляційній скарзі зазначив адресу електронної пошти на яку, з метою забезпечення швидкого та своєчасного отримання скеровані копії ухвали про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до апеляційного розгляду, повістку-повідомлення, що узгоджується з закріпленою статтею 129 КАС України можливістю здійснювати виклик (повідомлення) з використанням електронної пошти. В свою чергу, клопотання про надсилання кореспонденції виключно поштовими засобами зв`язку від позивача не надходили, в апеляційній скарзі такі не заявлені.

Також в матеріалах справи наявні докази надсилання позивачу копії відзиву та доданих до нього документів.

Відповідно до положень статті 229 та статті 230 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, секретарем забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, №35 о/с від 23.11.2018 ОСОБА_1 призначено на посаду слідчого першого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, як обраного за конкурсом з 27.11.2018 з випробувальним строком 6 місяців.

Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, від 28.11.2018 №36-2о/с ОСОБА_1 переведено на посаду слідчого Першого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, з 28.11.2018 з випробувальним строком 6 місяців.

Наказом Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 №581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань», затверджено нову структуру Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, штатною чисельністю 122 штатні одиниці.

Наказом Державного бюро розслідувань №198 ДСК від 20.10.2020 «Про затвердження змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові на 2020 рік» затверджено зміни до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові на 2020 рік.

Відповідно до вказаного Наказу, посаду державної служби слідчого першого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління ТУ ДБР у м.Львові виведено зі штатного розпису.

Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові від 22.10.2020 року №188-ос «Про попередження працівників» наказано сектору кадрової роботи та державної служби Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, персонально попередити працівників ТУ ДБР у м. Львові, посади яких скорочуються про наступне вивільнення, серед яких у додатку 4 вказано ОСОБА_1 , посада скорочується з 31.01.2021.

22.10.2020 ОСОБА_1 попереджено про наступне вивільнення у зв`язку з скороченням посади державної служби внаслідок затверджених змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, відповідно до наказу від 20.10.2020 №198 ДСК. Вказано, що ОСОБА_1 підлягає звільненню на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» з виплатою згідно з частиною 4 цієї статті вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

З вказаним попередженням ОСОБА_1 ознайомлений під підпис 02.11.2020.

Наказом Державного бюро розслідувань від 25.01.2021 №46 дск затверджено та введено в дію штатний розпис Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові на 2021 рік.

Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, №19 о/с від 28.01.2021 «Про внесення змін до наказу» у підпункті 1.4 пункту 1 наказу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові від 22.10.2020 №188 о/с «Про попередження працівників» словосполучення «з 31.01.2021 року» було замінено на словосполучення «з 28.02.2021 року».

Наказом директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, від 19.02.2021 №38-ос «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до пунктів 2, 5 частини 3 статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», пункту 1 частини 1, частини 4 статті 87, статті 89 Закону України «Про державну службу», наказу Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 №198 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові на 2020 рік», ОСОБА_1 звільнено з посади слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові з 01.03.2021 р. у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців. Підстава: наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, від 22.10.2020 №188о/с «Про попередження працівників».

Наказом директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові від 01.03.2021 №117-ос «Про внесення змін до наказу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові від 19.02.2021 року №38-ос» пункт 1 наказу від 19.02.2021 року №38-ос викладено у наступній редакції: звільнити ОСОБА_1 з посади слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документів про тимчасову непрацездатність, у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців. Підстава: наказ ТУ ДБР від 22.10.2020 №188о/с «Про попередження працівників», службова записка від 01.03.2021 №12-03/1-126вн-21.

Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові №160-о/с від 30.03.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 » відповідно до пунктів 2, 5 частини 3 статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», пункту 1 частини 1, частини 4 статті 87, статті 89 Закону України «Про державну службу», наказу Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 №198 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові на 2020 рік», ОСОБА_1 звільнено з посади слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові з 30.03.2021 у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Вважаючи вказані накази протиправними, такими, що підлягають скасуванню, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань визначені Законом України «Про Державне бюро розслідувань» від 12.11.2015 №794-VIII, в редакції чинній на час винесення оскаржуваних наказів (далі - Закон № 794-VIII), відповідно до статті 1 якого Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.

Державне бюро розслідувань у своїй діяльності керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими на їх основі (стаття 2 Закону № 794-VIII).

Згідно з положеннями статті 9 Закону № 794-VIII систему Державного бюро розслідувань складають центральний апарат, територіальні управління, спеціальні підрозділи, навчальні заклади та науково-дослідні установи.

Відповідно до частини 2 статті 14 Закону № 794-VIII служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Згідно з частиною 5 статті 14 Закону № 794-VIII трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України «Про державну службу». Посади державних службовців Державного бюро розслідувань відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.

Порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань визначається цим Законом, Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами (частина 6 статті 14 Закону № 794-VIII).

Відповідно до пункту 2 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 2020 року №743, в редакції чинній на час винесення оскаржуваних наказів, (далі - Положення №743) служба у Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України.

Згідно з пунктом 7 Положення №743 встановлення, зміна або припинення правових відносин осіб рядового та начальницького складу, які проходять службу (зокрема присвоєння спеціального звання, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення із служби, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо), оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Директором Державного бюро розслідувань.

Відповідно до пункту 8 Положення №743 право видавати накази по особовому складу надається Директору Державного бюро розслідувань, директорам територіальних управлінь, керівникам інших закладів, установ системи Державного бюро розслідувань. Порядок підготовки та видання наказів з питань проходження служби встановлюється Директором Державного бюро розслідувань.

Служба у Державному бюро розслідувань припиняється у разі звільнення особи рядового та начальницького складу із служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання її судом безвісно відсутньою або оголошення померлою. Останнім днем проходження служби у Державному бюро розслідувань вважається день звільнення особи рядового та начальницького складу з Державного бюро розслідувань відповідно до наказу Державного бюро розслідувань по особовому складу (пункт 13 Положення №743).

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, Наказом ДБР від 15.10.2020 №581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань», керуючись пунктами 4, 8 частини 1 та частиною 2 статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», Указом Президента України від 05 лютого 2020 року №41/2020 «Про затвердження організаційної структури Державного бюро розслідувань», відповідно до подань директорів територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, та з метою впорядкування структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань затверджено (п.1.1.) структуру Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, штатною чисельністю 122 штатних одиниць (Додаток 1).

Наказом Державного бюро розслідувань №198дск від 20.10.2020 затверджено зміни до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові на 2020 рік.

Наказом Державного бюро розслідувань №303дск від 30.12.2020 внесені зміни до наказу Державного бюро розслідувань №198дск від 20.10.2020 та затверджені зміни до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові на 2020 рік.

Наказом Державного бюро розслідувань від 25.01.2021 №46дск затверджено та введено в дію штатний розпис Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, на 2021 рік, згідно з яким у першому слідчому відділі (з локацією у Львові) передбачені посади начальника відділу (1 штатна посада), заступника начальника відділу (1 штатна посада), старший слідчий (6 штатних посад), слідчий (6 штатних посад).

Таким чином, посади державної служби «слідчий» першого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління територіальних управлінь Державного бюро розслідувань скорочено і відповідно до змін у штатному розписі введено посади осіб рядового і начальницького складу, на зайняття яких Державним бюро розслідувань оголошено конкурс.

Так, пунктом 4 частини 1 статті 83 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII, в редакції чинній на час винесення оскаржуваних наказів, (далі - Закон № 889-VIII) державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII встановлено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Згідно з частиною 3 статті 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Підстави припинення державної служби у зв`язку з скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису за своєю правовою природою відповідають ознакам вивільнення працівників, що ґрунтується на загальних підставах звільнення за пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України .

Згідно з частиною 6 статті 49-2 Кодексу законів про працю України, в редакції чинній на час попередження позивача про наступне звільнення та видачі Наказу про звільнення від 19.02.2021 №38-о/с, (далі - КЗпП України) встановлювалось, що Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Частиною такого змісту статтю 49-2 КЗпП України доповнено Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 12.12.2019 № 378-IX, який набрав чинності 02.02.2020.

З аналізу вказаних положень статті 49-2 КЗпП України вбачається персоналізований характер попередження працівників про наступне вивільнення, що зумовлено необхідністю забезпечення правового захисту працівників. Законодавцем не передбачена форма та спосіб повідомлення працівника про наступне вивільнення, однак таке попередження має бути адресована саме конкретному працівнику та мати певну документальну форму вираження, що виключатиме, в подальшому, будь-які спори щодо недотримання процедури вивільнення працівника та переліку пропонованих йому посад.

При цьому, відповідно до частини 3 статті 87 Закону №889-VІІІ, частини 6 статті 49-2 КЗпП України, в редакціях, чинних на час попередження позивача про вивільнення, працівника, який має статус державного службовця, керівник державної служби (суб`єкт призначення) при зміні в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, попереджає письмово про наступне звільнення не пізніше ніж за 30 календарних днів. При звільненні не застосовуються так звані захищені статті КЗпП України щодо звільнення працівника лише у випадках неможливості переведення, за його згодою, на іншу роботу та переважності права залишення на роботі. Не потрібно також отримання згоди від профспілок. Положеннями частини 3 статті 87 Закону №889-VІІІ, законодавець закріпив саме право керівника державної служби (суб`єкта призначення) запропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду у тому самому державному органі (за наявності).

Вказана позиція підтримана Верховним Судом у постановах від 30.11.2021 у справі №480/4055/20, від 08.12.2021 у справі №380/3646/20, від 09.12.2021 у справі №640/20284/20.

Таким чином, спірні правовідносини щодо правомірності звільнення позивача регулюються положеннями статті 87 Закону № 889-VIII, натомість положення КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі та пропозиції іншої посади не поширюються на державних службовців, яким є позивач в межах спірних правовідносин, як це вірно зазначив суд першої інстанції.

При цьому, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців є підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення. Положення пункту 1 частини 1 та частини 4 статті 87 Закону № 889-VIII пов`язують припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не лише зі скороченням чисельності або штату державних службовців, а й зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

За змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20 лютого 2020 року № 86р/з, при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

Наказом Державного бюро розслідувань від 28.12.2019 № 343 «Про організацію проведення заходів на виконання вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» затверджено Порядок зміни категорії посад працівників Державного бюро розслідувань, які заміщуються державними службовцями на посади, які підлягають заміщенню особами рядового і начальницького складу з рахуванням специфічних умов проходження служби (далі - Порядок № 343).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 343 визначення переліку посад у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами, може відбуватися поетапно за рішенням Директора Державного бюро розслідувань або особи, яка виконує його повноваження.

Згідно з пунктом 4 Порядку № 343 служба в Державному бюро розслідувань на посадах рядового і начальницького складу передбачає відповідність кваліфікаційним вимогам та особливим критеріям професійної придатності (зокрема щодо стану здоров`я, застосування зброї та спецзасобів, здатності витримувати додаткові фізичні та психічні навантаження, понаднормову роботу тощо), які є відмінними від вимог для служби в Державному бюро розслідувань на посадах державної служби.

Пунктом 5 Порядку № 343 передбачено, що служба на посадах рядового та начальницького складу має специфічні умови служби, що полягають у наступних чинниках: - особливостями конкурсного відбору на службу до громадян України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки, у тому числі з носінням та застосуванням зброї; - необхідністю постійного понаднормового виконання обов`язків, несення служби у вихідні та святкові дні; - виклик на службу за рішенням керівника (начальника) у будь-який час та вибуття у відрядження; - виконання завдань оперативно-розшукової діяльності та досудового розслідування кримінальних правопорушень, які, з урахуванням підслідності Державного бюро розслідувань, безпосередньо пов`язані з ризиком та небезпекою для життя та здоров`я як працівників, так і членів їх сімей; - особливим порядком забезпечення безпеки осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, їх захисту від протиправних посягань, пов`язаних з виконанням ними службових обов`язків, силами та засобами спеціального підрозділу фізичного захисту Державного бюро розслідувань; - особливими вимогами придатності до служби за станом здоров`я та проходженням військово-лікарської комісії при прийнятті на службу, у зв`язку з постійними фізичними та психологічними навантаженнями, а також з періодичною перевіркою фізичної підготовленості та стану здоров`я.

Відповідно до пункту 6 Порядку № 343 зміна категорії посад працівників Державного бюро розслідувань, які заміщуються державними службовцями на посади, які підлягають заміщенню особами рядового і начальницького складу, здійснюється за рішенням Директора Державного бюро розслідувань або особи, яка виконує його повноваження.

Зміна категорії посад передбачає виведення із штатного розпису та скорочення посади державного службовця (відповідно до статті 87 Закону України «Про державну службу») та введення до штатного розпису посади рядового і начальницького складу.

Після затвердження штатного розпису Державного бюро розслідувань (змін до штатного розпису) щодо працівників, посади яких скорочуються, видається наказ про їх персональне попередження про наступне звільнення на підставі Закону України «Про державну службу» у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

На введені до штатного розпису посади, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, оголошується конкурс.

Після проведення етапів конкурсного відбору, проведення психофізіологічного дослідження з використанням поліграфа, співбесіди та визначення переможців, кандидати на посади рядового та начальницького складу проходять військово-лікарську комісію для визначення придатності до служби за станом здоров`я. Кандидати на посади у спеціальний підрозділ Державного бюро розслідувань додатково проходять тестування з фізичної підготовки.

За умови успішного проходження всіх етапів відбору та за результатами спеціальної перевірки (для визначеної категорії персоналу), стосовно переможців конкурсного відбору видається наказ про призначення на відповідні посади.

Таким чином, призначення особи на посаду рядового та начальницького складу можливе за результатами відкритого конкурсу. Натомість можливість переведення особи, яка займає посаду державної служби, на посаду, яка підлягає заміщенню рядовим та начальницьким складом, чинним законодавством України не передбачена.

Крім того, позивач не був позбавлений права на взяття участі у відкритому конкурсі на зайняття посад рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань.

Щодо аргументів скаржника про те, що на момент звільнення позивача з займаної посади ОСОБА_2 не був керівником державної служби в Територіальному управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, і не мав повноважень керівника державної служби та не здійснював його повноваження щодо державних службовців очолюваного ним органу, то такі, на переконання суду апеляційної інстанції є безпідставними, з огляду на наступне.

Статтею 2 Закону № 889-VIII керівник державної служби в державному органі (далі - керівник державної служби) - посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов`язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників у цьому органі; суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.

Відповідно до статті 12 Закону № 794-VIII Директор Державного бюро розслідувань: затверджує структуру та штатну чисельність центрального апарату та територіальних органів Державного бюро розслідувань; видає у межах повноважень накази і розпорядження, дає доручення, які є обов`язковими для виконання працівниками Державного бюро розслідувань; призначає на посади та звільняє з посад працівників центрального апарату Державного бюро розслідувань, директорів та заступників директорів територіальних управлінь Державного бюро розслідувань; здійснює інші повноваження, передбачені цим та іншими законами, у тому числі має право в межах своєї компетенції особисто реалізовувати повноваження Державного бюро розслідувань, визначені цим Законом.

Згідно з статтею 13 Закону № 794-VIII Директор територіального управління Державного бюро розслідувань призначає на посади та звільняє з посад працівників відповідного територіального управління, крім тих, які призначаються Директором Державного бюро розслідувань відповідно до статті 12 цього Закону.

Відповідно до положень статті 83 Закону № 889-VIII державна служба може бути припинена з ініціативи суб`єкта призначення.

Таким чином, для правозастосовної необхідності законодавець поєднав суб`єкта призначення (керівника державної служби) та директора ДБР, як посадову особу, якій, відповідно до законодавства, надано повноваження призначати (звільняти) на відповідну посаду державної служби, а тому в усіх випадках, де в Законі №794-VIII значиться директор ДБР, розуміється й суб`єкт призначення (керівник державної служби), виходячи з умов конкретної ситуації.

Отже, ОСОБА_2 як Директор Державного бюро розслідувань щодо посади, яку займав позивач, виступав суб`єктом призначення, а тому наділених повноваженнями щодо винесення оскаржуваних наказів про звільнення.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною 1 статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачем виконано та належним чином доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваних наказів з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому суд першої інстанції, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви правомірності винесення оскаржуваних наказів про звільнення позивача із державної служби, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 230, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2022 року у справі №380/7212/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 15.07.2022 згідно з ч.3 ст.321 КАС України