Справа № 420/11846/21
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2022-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2022 р.м. ОдесаСправа № 420/11846/21
Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції:

м. Одеса;

Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:

15.02.2022 року;

Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Крусяна А.В.

Яковлєва О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:

визнати неправомірним та скасувати наказ ГУ ДМС України в Одеській області №121 від 30.06.2021 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач звернувся до органу міграційної служби із обґрунтованою заявою про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Вважає, що його заява відповідає всім критеріям, передбаченим п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Одночасно, не обґрунтування відповідачем обставин, визначених у п. 6 ст. Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», свідчить про неправомірність наказу територіального органу міграційної служби та наявність безумовних підстав для його скасування із прийняттям рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2022 року адміністративний позов задоволено.

Суд визнав протиправним та скасував наказ ГУ ДМС України в Одеській області №121 від 30.06.2021 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язав ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Проаналізувавши положення ст.ст. 1, 6, 7, 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд першої інстанції виходив з того, що на відповідача покладений обов`язок при розгляді документів заявника перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання. В свою чергу, ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Акцентуючи увагу на тому, що на стадії вирішення питання про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту неможливо прийняти обґрунтоване рішення без повного, ретельного, об`єктивного дослідження всіх обставин, які стали підставою для звернення позивача за захистом і відповідач під час прийняття оспорюваного рішення не надав належну оцінку повідомленим позивачем обставинам станом на дату звернення із заявою про надання захисту, відмова територіального органу міграційної служби в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не містить достатніх та переконливих підстав, у тому числі без дослідження залишено рівень небезпеки для позивача у разі повернення в країну походження, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість та неправомірність оспорюваного наказу, наявність безумовних підстав для його скасування.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки положенням Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та обставинам справи і помилково не враховано, що співробітниками міграційної служби у встановленому порядку проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України №3671-VI. Аналіз поданої заяви та історії заявника свідчив про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також належних обґрунтувань щодо набуття міжнародного захисту в контексті наявності ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст. 1 Закону України №3671-VI і чітких обставин, які б заважали та заважають позивачу повернутися до країни громадянської належності.

Наголошуючи на очевидності необґрунтованості заяви позивача та виконанні своїх дискреційних повноважень у повній відповідності до чинного законодавства, апелянт наполягає на правомірності та обґрунтованості рішення територіального органу міграційної служби і відсутності підстав для його скасування.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та призначено справу до апеляційного розгляду на 14.07.2022 року о 12:00 год.

Про розгляд справи позивач повідомлявся шляхом надсилання за вказаною ним у позові поштовою адресою копій вказаних ухвал, апеляційної скарги та повістки про виклик у судове засідання, проте суду повернуто поштове відправлення із відміткою від 06.06.2022 року «відсутній за адресою». Апеляційним судом вживались додаткові заходи щодо сповіщення учасника про розгляд адміністративної справи, зокрема, спроби сповістити позивача про надходження апеляційної скарги на рішення суду та виклик у судове засідання засобами телефонного зв`язку, проте за вказаним у позові номером телефону позивач не відповідав.

Про розгляд справи апелянт повідомлений, про що свідчать відомості про направлення учаснику процесуальних матеріалів засобами електронного зв`язку та відповідне електронне підтвердження.

З огляду на те, що відповідно до положень ч. 11 ст. 126, п. 4 ч. 1 ст. 127 КАС України позивач вважається повідомленим про дату та час розгляду справи, а також враховуючи наявність відомостей про належне сповіщення апелянта про розгляд справи і надходження від учасника заяви про вирішення справи без його участі, не з`явлення сторін у судове засідання, достатність доказів для вирішення справи за наявними матеріалами, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до вимог п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Ісламської Республіки Афганістан, місце народження м. Кабул, Афганістан, - національність пуштун.

З країни громадянської належності позивач виїхала у 1998 році до Казахстану, де 08.01.1999 року отримала статус біженця.

05.04.2018 року Департаментом поліції м. Алмати в особі Управління міграційної служби прийнято рішення припинити позивачу статус біженця у відповідності до п.п. 4, 6 п. 1 ст. 14 Закону Республіки Казахстан «Про біженців».

Не погоджуючись із позбавленням статусу біженця, позивач оскаржила рішення міграційної служби в судовому порядку. Рішенням районного суду №2 Алматинського району м. Алмати від 21 січня 2019 року по справі №7520-18-00-2/24426, залишеним без змін постановою Алматинського міського суду від 30 квітня 2019 року №2а-2614, у задоволенні такої заяви позивачу відмовлено.

В жовтні 2020 року позивач разом із сім`єю нелегально перетнула кордон України поза пунктами пропуску, користуючись послугами посередника, де їх затримали.

В період з 22.10.2020 року по 29.04.2021 року позивач перебувала у Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України.

10.06.2021 року позивач звернулась до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області ГУ ДМС із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Вказана заява обґрунтована наявністю побоювань повернутись до країни громадянської належності через бойові дії на території Афганістану.

30.06.2021 року спеціалістом відділу з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області ГУ ДМС складено висновок про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління ДМС в Одеській області від 30.06.2021 року №121 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Підставою для відмови в оформленні вказаних матеріалів стала відсутність обставин, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI.

Територіальним органом ДМС було направлено повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.06.2021 року №5/1-442, яке отримано позивачем 02.07.2021 року.

Так, за результатом проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача територіальним управлінням міграційної служби встановлено відсутність переслідувань стосовно заявника за конвенційними ознаками визначення статусу біженця на території країни громадянської належності.

Враховано, що у 1998 році у зв`язку з військовими діями на Батьківщині заявник разом зі своєю сім`єю виїхала до Казахстану, де отримала статус біженця у 1999 році. На території Казахстану заявника разом із членами сім`ї позбавили статусу біженця у зв`язку із добровільним використанням захистом країни громадянської належності і добровільним поверненням в країну, яку покинули в результаті побоювань переслідувань.

За висновком міграційної служби, виїзд в Україну обумовлений не потребою в міжнародному захисті, а в результаті того, що заявник вимушена була покинути територію Казахстану протягом 15 діб за рішенням суду. Про відсутність потреби у міжнародному захисті свідчить й те, що чоловік заявника прибув до України у 2019 році та був документований посвідкою на постійне проживання на території України, за міжнародним захистом не звертався.

Враховано, що заявник неодноразово зверталась до дипломатичного представництва країни громадянської належності та безперешкодно оформила паспортний документ громадянина Афганістану у відповідному дипломатичному представництві, не знаючи при цьому проблем або перепон. Відповідно до керівництва УВКБ ООН з процедур та критеріїв визначення статусу біженця від 01.12.2013 року, особа, яка має та користується можливістю легального звернення до дипломатичних представництв країни громадянської належності не може вважатися біженцем у відповідності до встановлених міжнародних процедур.

За результатами проведення аналізу матеріалів особової справи можливо чітко визначити відсутність переслідувань по відношенню до заявника за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи або наявності політичних переконань у випадку повернення на Батьківщину. На момент повернення на Батьківщину заявник не був причетний до жодних інцидентів протиправного впливу або примусу, до нього не застосовувались дії дискримінаційного характеру, які б могли становити собою переслідування, на Батьківщині заявник не зазнавав суттєвих утисків або обмеження в правах. Повідомлена обставина стосовно не стабільної соціально-політичної ситуації на Батьківщині не містить індивідуальної основи, суб`єкта переслідування та інших істотних елементів, що притаманні поняттю «статус біженця» або «додатковий захист». Повідомлені заявником обставини щодо випадкових вибухів, викрадення людей мають ситуаційний характер, що не пов`язані з формами загального насильства у контексті ст.ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року. Зазначене свідчить про можливість безперешкодного повернення та подальшого проживання на території Афганістану.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, посилаючись на наявність обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни походження, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, є особою, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування об`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення даних спорів.

Згідно із ч.ч. 6, 7 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються, зокрема, за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Виходячи зі спірних правовідносин, судом першої інстанції вірно враховано, що порядок подання та розгляду заяв про визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, регламентований вказаним Законом України від 08.07.2011 року №3671-VI та Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884.

За правилами ч. 12 ст. 7 Закону України від 08.07.2011 року №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також, зокрема, проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву; заповнює реєстраційний листок та інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз`яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Згідно із п. 4.1. розділу ІV Правил від 07.09.2011 №649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: - проводить співбесіду із заявником, результати якої оформлюються відповідним протоколом; - розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту).

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Статті 9, 10 Закону України від 07.09.2011 №649 регламентують порядок наступного етапу розгляду заяв для вирішення по суті питання щодо надання заявнику статусу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або відмови у наданні такого статусу.

Відмовити суб`єкт владних повноважень в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише з підстав визначених в Законі.

Аналіз вказаних норм в контексті спірних правовідносин та дослідження справи відносно позивача, його заяви, протоколу співбесіди свідчать про те, що наявні умови зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону України №3671-VI. Зокрема, позивач вказує на побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання та не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань країни своєї громадянської належності, а також на побоювання за своє життя в ситуації систематичного порушення прав людини в країні громадянської належності і не бажання повернутися до неї внаслідок цих побоювань.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач навів загальновідому інформацію, яка призвела до його суб`єктивного стану побоювання повернення в країну походження.

Позивач висловив побоювання щодо загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З огляду на матеріали справи, під час прийняття спірного наказу Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області керувалось інформацією про країну походження позивача Республіку Афганістан, станом на 2013, 2019, 2020 роки.

При цьому, відповідно до інформації, яка міститься в загальнодоступній мережі інтернет згідно з доповіддю верховного комісара ООН з прав людини Мишель Бачелет від 24.08.2021 року та є актуальною на момент звернення позивача за захистом, за даними доповіді МООНСА про захист цивільного населення, з 1 січня по 30 червня цього року число жертв серед мирного населення збільшилася майже на 50 відсотків в порівнянні з аналогічним періодом 2020 року. Очевидно, що в липні-серпні число жертв значно зросла. Отримано достовірну інформацію про грубі порушення міжнародного гуманітарного права і прав людини в багатьох районах, що знаходяться під контролем руху «Талібан». Серед них - довільні страти цивільних осіб, які не беруть участі у воєнних діях співробітників національних сил безпеки Афганістану; обмеження прав жінок, в тому числі їх права на вільне пересування і права дівчаток відвідувати школу; вербування дітей-солдатів; придушення мирних протестів і опозиції. За оцінками УВКБ ООН, з січня 2021 року ще 270 000 осіб були змушені покинути свої будинки і позбулися засобів до існування. Таким чином, число переміщених осіб перевищила 3,5 мільйона. Очікується, що велика кількість людей буде шукати притулку в сусідніх країнах або за межами регіону(https://www.ohchr.org/RU/NewsEvents/Pages/DisplayNews.aspx?NewsID=27403&LangID=R).

Крім того, відповідно до статті UNAMA - UN Assistance Mission in Afghanistan: Afghanistan; Protection of civilians in armed conflict; Midyear report: 1 January - 30 June 2021 станом на липень 2021 року: «Між 1 січня і 30 червня 2021 року Місія допомоги ООН в Афганістані (МООНСА) задокументувала 5183 жертв серед цивільного населення (1659 загиблих та 3524 поранених). Загальна кількість загиблих і поранених мирних жителів зросла на 47 відсотків у порівнянні з першою половиною 2020 року, змінивши тенденцію за останні чотири роки до зменшення жертв серед цивільного населення за перші шість місяців року, при цьому кількість жертв серед цивільного населення знову зросла до рекордного рівня, встановленого за перші шість місяців 2014-2018 років.

Жертви серед цивільного населення зросли серед жінок, дівчат, хлопчиків та чоловіків. Особливе занепокоєння МООНСА викликає, задокументована рекордна кількість вбивств і поранень серед дівчат і жінок, а також рекордна загальна кількість дитячих жертв.

Порівняно з першими шістьма місяцями 2020 року, кількість цивільних жертв серед дівчат та дорослих жінок збільшилася майже вдвічі. Жертви серед цивільного населення серед хлопчиків зросли на 36 відсотків, а серед дорослих чоловіків серед мирного населення - на 35 відсотків.

МООНСА стурбована збільшенням числа жертв серед цивільного населення після того, як в квітні міжнародні військові сили оголосили, а незабаром після цього почали виведення своїх військ з Афганістану, після чого таліби захопили значну кількість районних адміністративних центрів.

У період з 1 травня по 30 червня 2021 року МООНСА зареєструвала 2 392 жертви серед цивільного населення - майже стільки ж, скільки було зафіксовано за всі чотири попередні місяці. Число жертв серед цивільного населення в травні-червні 2021 року було найвищим за ці два місяці відтоді, коли МООНСА почала здійснювати систематичну документацію в 2009 році. МООНСА також зафіксувала численні випадки знищення майна цивільних осіб, які часто є результатом боїв за контроль над населеними сільськими районами і боїв на околицях районних і провінційних центрів (https://www.ecoi.net/en/file/local/2056652/unama_poc_midyear_report_2021_26_july .pdf).

Згідно з заявою генерального секретаря ООН Антоніу Гутерриш ситуація в Афганістані виходить з-під контролю. В провінціях Гільменд, Кандагар і Герат, в результаті невибіркових нападів на мирне населення були вбиті і поранені понад тисячу осіб (https://news.un.org/ru/story/2021/08/1408182).

Приймаючи оспорюване у цій справі рішення, відповідач не надав належну оцінку зазначеним обставинам станом на дату звернення позивача із заявою про надання захисту.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що відмова територіального органу міграційної служби в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить достатніх та переконливих підстав. Під час прийняття свого рішення відповідач не дослідив належним чином, який рівень небезпеки існував станом на час прийняття рішення стосовно позивача та не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця, в анкеті особи, яка звернулася про надання статусу біженця, та протоколі співбесіди, а також не здійснив дій у межах своїх повноважень щодо перевірки фактів, викладених позивачем.

Не надання позивачем документальних доказів ймовірного переслідування та не наведення конкретних фактів або доказів, які б вказували на загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину не є достатньою та обґрунтованою підставою для залишення вимог заявника без задоволення, оскільки в залежності від певних обставин отримання і, відповідно, надання таких документів особою, яка звертається за міжнародним захистом, може бути взагалі неможливе.

Відповідач ані у висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ані суду не навів та не надав жодного доказу на підтвердження того, що позивач з метою визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу. Не міститься підтвердження зазначеним обставинам і в матеріалах особової справи позивача.

Відсутність об`єктивного підтвердження суб`єктивних побоювань позивача щодо повернення до країни громадянської належності повинна бути доведена достовірними доказами, які виключать будь-які сумніви законності прийнятого відносно позивача рішення.

З урахуванням зазначеного та дослідивши висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно позивача, суд першої інстанції правильно визначив, що вказаний висновок не містить достатніх та переконливих підстав для відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з підстав того, що його заява є очевидно необґрунтованою.

При цьому, заява особи повинна бути не лише необґрунтованою, а очевидно необґрунтованою. Наявність вказаного словосполучення свідчить про те, що законодавець надав можливість органу міграційної служби не здійснювати повну процедуру перевірки заяви та відмовляти у здійснені такої перевірки, тобто відмовляти в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, лише при наявності очевидної необґрунтованості такої заяви.

З огляду на те, що висновок відповідача відносно не містить доказів очевидної необґрунтованості заяви позивача, а його доводи можуть бути перевірені лише під час здійснення перевірки його заяви по суті вирішення питання, тобто на підставі повного, ретельного, об`єктивного дослідження всіх обставин, які стали підставою для звернення позивача за міжнародним захистом, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції щодо наявність підстав для задоволення позову.

Оскільки судом першої інстанції повною мірою з`ясовані обставини справи, висновки суду відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: А.В. Крусян

О.В. Яковлєв