Справа № 440/4591/22
Суддя: О.В. Гіглава
Дата ухвалення: 2022-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2022 року м. ПолтаваСправа № 440/4591/22
Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гіглави О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

16 травня 2022 року (через систему "Електронний суд") ОСОБА_1 звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, у якій просить:

- визнати протиправними дії ГУПФУ в Луганській області та ГУПФУ в Полтавській області, що виявилися у не виплаті пенсії ОСОБА_1 за період з 01.07.2015 по 01.08.2021;

- зобов`язати ГУПФУ в Полтавській області нарахувати та виплати позивачеві пенсію за період з 01.07.2015 по 01.08.2021 в сумі грошових коштів 144568,15 /сто сорок чотири тисячі п`ятсот шістдесят вісім/ гривень;

- зобов`язати ГУПФУ в Полтавській області нарахувати виплатити пенсійні кошти в загальній сумі 39380 /тридцять дев`ять тисяч триста вісімдесят/ гривень 00 коп, за період 01.06.2016 по 28.06.2018;

- зобов`язати ГУПФУ в Полтавській області нарахувати та виплати позивачеві втрачені доходи та інфляції неотриманої пенсії за період з 01.07.2015 до 31.03.2021 у сумі 106314,28 /сто шість тисяч триста чотирнадцять/ гривень;

- визнати протиправними та дискримінаційними дії по припиненню виплати пенсії автоматизованим способом ГУПФУ в Луганській області позивачу та порушенні конституційних прав права на рівність всіх перед законом право на пенсію, скасування дії про припинення виплати пенсії автоматизованим способом у виплаті пенсії з 01.06.2016 по 01.08.2021;

- стягнути з ГУПФУ в Полтавській області на користь позивача моральну шкоду, завдану внаслідок прямої дискримінації, невиконання зобов`язання та порушенням прав протягом тривалого часу, в розмірі 100000,00 /сто тисяч/ грн;

- стягнути з ГУПФУ в Полтавській області на користь позивача не лише недоотриману суму пенсії за період з 01.07.2015 по 31.07.2021 без обмеження будь яким строком, а і зі всієї суми заборгованості встановлений індекс інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми з 01.04.2022 до прийняття рішення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є пенсіонером за віком та була змушена з 2014 року внаслідок бойових дій у Луганській області неодноразово змінювати своє місце проживання. Внаслідок цього в порушення статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" відповідачі, як пенсійні органи, протиправно не нараховували та не виплачували позивачу пенсію за віком за період з 01.07.2015 по 01.08.2021. Наразі, позивач перебуває на обліку в ГУПФУ в Полтавській області як внутрішньо переміщена особа. Позивач протягом восьми місяців листується з відповідачем 2 щодо виплати пенсії за попередній період з 01.07.2015 по 01.08.2021, але отримує тільки відповіді, в яких не зазначено коли саме буде виплачена пенсія за минулий період. При цьому, відповідач 2 ігнорує в своїх відповідях вимоги позивача про дискримінацію та виплату втраченої вигоди 3% річних + через встановлений індекс інфляції за період з 20.04.2016 до 31.12.2021. Внаслідок прямої дискримінації, невиконання зобов`язань та порушення прав ГУПФУ в Полтавській області протягом тривалого часу позивачу, на її переконання, завдано моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн.

Ухвалою суду від 23.05.2022 заяву ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору задоволено; звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору; прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №440/4591/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди; розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

25.05.2022 до суду від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, шляхом їх доповнення вимогами про:

- зобов`язання ГУПФУ в Полтавській області нарахувати та виплатити позивачеві втрачені доходи та інфляції неотриманої пенсії за період з 20.04.2016 до 31.03.2022 у сумі 106314,28 грн;

- визнання протиправними та дискримінаційними дій по припиненню виплати пенсії автоматизованим способом ГУПФУ в Луганській області позивачу та порушенню конституційних прав - права на рівність всіх перед законом, права на пенсію, скасування дії про припинення виплати пенсії автоматизованим способом у виплаті пенсії з 01.07.2015 по 01.08.2021.

25.05.2022 від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій позивач просить суд:

- зобов`язати ГУПФУ в Полтавській області нарахувати та виплатити позивачеві втрачені доходи та інфляції неотриманої пенсії за період з 01.07.2015 до 31.03.2022 у сумі 106314,28 грн;

- визнати протиправними та дискримінаційними дії по припиненню виплати пенсії автоматизованим способом ГУПФУ в Луганській області позивачу та порушенню конституційних прав - права на рівність всіх перед законом, права на пенсію, скасування дії про припинення виплати пенсії автоматизованим способом у виплаті пенсії з 01.07.2015 по 01.08.2021.

Крім того, у заявах про уточнення позовних вимог від 14.06.2022, позивач наголошує на вчиненні відповідачами щодо нього дій, які носять дискримінаційний характер за ознакою приналежності до внутрішньо переміщених осіб та просить визнати дії відповідачів щодо зупинення, невиплати пенсії та відновлення нарахування і виплати пенсії дискримінаційними.

Вказані доповнення позовних вимог прийняті судом до розгляду.

27.05.2022 до суду від позивача надійшло клопотання про витребування доказів, а саме, від відповідача 2 листування між позивачем та відповідачами, а від адміністрації Ліщинівського психоневрологічного будинку інтернату засвідчену копію медичної карки позивача.

Ухвалою суду від 22.06.2022 у задоволенні клопотання про витребування доказів відмовлено.

Відповідач 2 позов не визнав та у відзиві на позовну заяву зазначив, що пенсійне забезпечення осіб, які перебували на обліку в органах Пенсійного фонду України на тимчасово неконтрольованій території Донецької та Луганської областей, здійснюється відповідно до Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" та постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам". Виплата пенсії таким пенсіонерам проводиться по спрощеному порядку за матеріалами електронної пенсійної справи. Саме такий порядок застосовано і при виплаті пенсії ОСОБА_1 . Згідно інформації органів Пенсійного фонду України за попереднім місцем проживання (м. Лисичанськ, Луганська область) виплата пенсії позивачу припинена з 01.06.2016 у зв`язку із скасуванням довідки внутрішньо переміщеної особи органами соціального захисту населення. Припинення виплати здійснено автоматизованим способом. Заборгованість в сумі 14938,48 грн, яка нарахована за період з 01.07.2015 по 31.05.2016, не виплачена, оскільки за поновленням виплати пенсії пенсіонерка не зверталась. Нарахування пенсії органами Пенсійного фонду України в Полтавській області поновлено з 28.06.2018 з урахуванням вимог частини 1 статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". За період з 28.06.2018 по 31.07.2021 нараховано борг в сумі 90242,67грн. Виплата щомісячного розміру пенсії розпочата з серпня 2021 року в розмірі 25 відсотків, оскільки позивачка зарахована з 23.07.2021 на повне державне утримання до Ліщинівського будинку інтернату. Враховуючи зазначене, пенсійні кошти в загальній сумі 105181,05 грн, в тому числі: 14938,48 грн - за період з 01.07.2015 по 31.05.2016, які зараховані за попереднім місцем проживання, та 90242,67 грн - за період з 28.06.2018 по 31.07.2021, нараховані органами Пенсійного фонду України в Полтавській області, обліковані та будуть виплачуватись після надходження коштів на зазначені цілі. Щодо вимог позивача в частині стягнення моральної шкоди, то на переконання відповідача 2, такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано належних доказів, що прямо підтверджують заподіяння їй сильних душевних страждань, завдання шкоди її здоров`ю, чи завдання їй інших втрат немайнового характеру, з яких можливо обрахувати розмір компенсації та характер і обсяг моральних страждань, матеріальні витрати, понесені позивачем. ОСОБА_1 не зазначила в чому саме полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачці, з яких міркувань вона виходила, коли визначала саме такий розмір моральної шкоди /том 1 а.с. 169-170/.

Відповідач 1 позов не визнав та у відзиві на позовну заяву зазначив, що 23.09.2014 ОСОБА_1 звернулась до управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганській області (правонаступник - Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області) із заявою про взяття на облік. З 01.08.2014 ОСОБА_1 було взято на облік до управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області як отримувача пенсії за віком, за даними електронної пенсійної справи як внутрішньо переміщену особу. Виплата пенсії ОСОБА_1 була призупинена управлінням Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області з 01.06.2016 в зв`язку зі скасуванням довідки внутрішньо переміщеної особи органами соціального захисту населення, тобто згідно вимог статті 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб". Із заявою про поновлення виплати пенсії згідно Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, позивач не зверталась. Поряд з цим, як вбачається з позову, позивач звернулась до суду 16.05.2022, хоча ставить питання про порушення своїх прав з червня 2016 року. Відповідно до статті 47 Закону №1058-ІV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України. Отже, про порушення свого права на призначення та виплату пенсії, як вважає позивач, остання повинна була дізнатися 26 числа кожного місяця, за який їй не було виплачено пенсію. Таким чином, про припинення виплати пенсії позивач дізналася ще 25.06.2016 і надалі щомісяця, не отримуючи 25 числа пенсійних виплат. Однак, позивач, виявляючи байдужість до своїх прав, з 25.06.2016 із заявою про поновлення виплати пенсії або за роз`ясненнями щодо причин її невиплати до відповідача не зверталася. За таких обставин, Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області вважає, що позивачем пропущено шестимісячний строк для звернення до суду. Також, відповідач 1 зауважив, що згідно заяви позивача, у зв`язку зі зміною місця проживання, в 2021 ОСОБА_1 було взято на облік до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області. Заборгованість з виплати пенсії позивачу буде виплачена у відповідності до положень Порядку №1165 /том 2 а.с. 1-4/.

Відповідно до приписів статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), зокрема, справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

У справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) є пенсіонером за віком, що підтверджується матеріалами її пенсійної справи.

23.09.2014 позивач звернулася до УПФУ в Рівненському районі із заявою, в якій просила запросити з УПФУ в Артемівському районі м. Луганська її пенсійну справу /том 1 а.с. 174/.

25.09.2014 згідно з розпорядженням УПФУ в Рівненському районі ОСОБА_1 призначено та розпочато виплату пенсії за віком з 01.08.2014 в УПФУ в Рівненському районі /том 1 а.с. 171/.

19.11.2014 на ім`я позивача видано довідку № про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції /том 1 а.с. 204/.

У подальшому, згідно з довідкою від 19.04.2016 №924021244 ОСОБА_1 була взята на облік як внутрішньо переміщена особа з тимчасово окупованої території в АДРЕСА_1 /том 1 а.с. 211/.

У зв`язку з цим, 19.04.2016 ОСОБА_1 звернулася із заявою до УПФУ в м. Лисичанську Луганської області, в якій просила запросити її пенсійну справу з УПФУ в Здібненському районі Рівненської області /а.с. 206 зі звороту/.

На виконання вказаної заяви матеріали пенсійної справи позивача були передані з УПФУ в Здібненському районі Рівненської області до УПФУ в м. Лисичанську Луганської області, а також повідомлено про те, що пенсія за віком ОСОБА_1 виплачувалася УПФУ в Здібненському районі Рівненської області до 30.06.2015 включно /том 1 а.с. 206/.

Згідно з розпорядженням УПФУ в м. Лисичанську Луганської області від 20.05.2016 пенсію за віком вказаним пенсійним органом позивачу призначено з 01.07.2015 /а.с. 205 зі звороту/.

Водночас, за інформацією УПФУ в м. Лисичанську Луганської області сума доплати пенсії ОСОБА_1 з 01.07.2015 по 31.05.2016 була нарахована на відомість червня 2016 року і склала 14938,48 грн, але за результатами звірки з УПСЗН автоматичним способом була проставлена "93" особливість (невиплачено) /том 1 а.с. 212 зі звороту/.

При цьому, за доводами відповідача 1, виплата пенсії ОСОБА_1 призупинена управлінням Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області автоматичним способом на підставі статті 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" з 01.06.2016 в зв`язку із скасуванням довідки внутрішньо переміщеної особи органами соціального захисту населення.

Згідно з листом ГУПФУ в Полтавській області від 01.12.2021 №1600-0403-8/81954 на підставі заяви ОСОБА_1 від 29.06.2021 про переведення пенсійних виплат за новим місцем проживання до Полтавської області, пенсійна справа останньої прийнята на облік в ГУПФУ в Полтавській області. Нарахування пенсії поновлено з 28.06.2018 з урахуванням вимог частини 1 статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" /том 1 а.с. 132/.

Відповідно до довідки Ліщинівського психоневрологічного будинку - інтернату від 23.07.2021 ОСОБА_1 , 1937 року народження, з 23.07.2021 зарахована в списки мешканців до Ліщинівського психоневрологічного будинку - інтернату, як новоприбула згідно путівки Департаменту соціального захисту населення Полтавської облдержадміністрації за №158 від 19.07.2021 (наказ №204 від 23.07.2021) /том 1 а.с. 241/.

05.08.2021 ОСОБА_1 звернулася до ГУПФУ в Полтавській області із заявою про призначення/перерахунок пенсії за віком /том 1 а.с. 239-240/.

За інформацією ГУПФУ в Полтавській області, що міститься у листі від 30.12.2021 №16640-15989/Б-02/8-1600/21, в зв`язку із зарахуванням з 23.07.2021 на повне державне утримання до Ліщинівського будинку інтернату заявницею 05.08.2021 подано документи про зміну місця проживання. Нарахування та виплата щомісячного розміру пенсії розпочата з серпня 2021 року в розмірі 25 відсотків відповідно до вимог статті 48 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Згідно інформації органів Пенсійного фонду України за попереднім місцем проживання (м. Лисичанськ, Луганська область) пенсія за період з 01.07.2015 по 31.05.2016 була нарахована до виплати в червні 2016 року в сумі 14938,48 грн. Виплата зазначеної суми не проведена, оскільки органами соціального захисту населення 24.05.2016 надано списки про відсутність за місцем реєстрації ОСОБА_1 , тому нарахування припинено з 01.06.2016. За поновленням виплати пенсії пенсіонерка не зверталась. Пенсійні кошти в загальній сумі 105181,15 грн, тому числі: 14938,48 грн за період з 01.07.2015 по 31.05.2016 та 90242,67 грн за період з 28.06.2018 по 31.07.2021 обліковані в органі Пенсійного фонду України та будуть виплачені відповідно до Порядку виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.2021 №1165 /том 1 а.с. 135-137/.

Позивач, вважаючи свої права порушеними у зв`язку із не виплатою їй пенсії за віком за період з 01.07.2015 по 01.08.2021, втрачених доходів та інфляції недоотриманої пенсії за період з 01.07.2015 по 31.03.2022, звернулася до суду з цим позовом.

Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Завданням адміністративного судочинства, згідно частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 №137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003.

Статтею 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно зі статтею 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (надалі за текстом - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

У відповідності до частини третьої статті 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до статті 47 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Суд зауважує, що перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений частиною першою статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 49 вказаного Закону поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Як свідчить аналіз положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", припинення виплати пенсії можливо лише за умови прийняття пенсійним органом чи судом відповідного рішення з підстав, визначених статтею 49 цього Закону.

Однак, матеріали цієї справи такого рішення пенсійного органу або суду не містять.

Відповідачі у відзивах на позов обґрунтовують невиплату пенсійних коштів ОСОБА_1 посиланнями на Порядок виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.2021 №1165.

За умовами вказаного Порядку пенсійні виплати за минулий період, у тому числі нараховані на виконання рішень суду, що набрали законної сили, проводяться отримувачам за окремою програмою, передбаченою в бюджеті Пенсійного фонду України на відповідну мету, за рахунок коштів державного бюджету України на відповідний рік.

Разом з тим, суд вважає посилання відповідачів на зазначений Порядок безпідставними та необґрунтованими, оскільки Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Судом встановлено, що жодних змін до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймалось.

Відповідно до статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що відповідачами протиправно без прийняття будь-яких рішень припинено виплату ОСОБА_1 пенсії за віком у період з 01.07.2015 по 01.08.2021.

У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява №38722/02) Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Враховуючи, що пенсійними органами виплату ОСОБА_1 пенсії за віком у період з 01.07.2015 по 01.08.2021 припинено без прийняття будь-яких рішень, а також зважаючи на те, що пенсія має виплачуватися виключно в грошовій формі за місцем фактичного проживання пенсіонера, суд з метою належного захисту прав та охоронюваних законом інтересів позивача вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 частково шляхом:

- визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, як правонаступника Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанськ Луганської області, щодо невиплати у період з 01 липня 2015 року по 31 травня 2016 року пенсії за віком ОСОБА_1 в сумі 14938,48 грн;

- визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, як правонаступника Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанськ Луганської області, щодо не нарахування та невиплати у період з 01 червня 2016 року по 27 червня 2018 року включно пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області нарахувати та виплатити за період з 01 червня 2016 року по 27 червня 2018 року включно пенсію за віком ОСОБА_1 ;

- визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо невиплати у період з 28 червня 2018 року по 31 липня 2021 року пенсії за віком ОСОБА_1 в сумі 90242,67 грн;

- стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 пенсії за віком за періоди з 01.07.2015 по 31.05.2016 в сумі 14938,48 грн та з 28.06.2018 по 31.07.2021 в сумі 90242,67 грн.

При цьому, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині виплати на її користь пенсії з урахуванням втрачених доходів та інфляції, з огляду як на передчасність їх заявлення, так і на відсутність у матеріалах справи доказів, які б підтверджували вжиття позивачем належних заходів з метою своєчасного поновлення виплати їй пенсії за віком відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Стосовно ж позовних вимог ОСОБА_1 в частині виплати на її користь 3% річних від простроченої суми пенсії, то суд також не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки згідно з усталеною практикою Верховного Суду, стягнення з боржника інфляційних втрат регулюється статтею 625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В силу частини другої статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, якими є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Законодавцем окреслено, що грошовим зобов`язанням є зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов`язань відносяться також зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; зобов`язання, що виникають внаслідок неможливості виконання зобов`язань за договорами зберігання, підряду, найму (оренди), ренти тощо, які мають бути виражені у грошових одиницях.

У цій справі у відповідача 2 не виникло перед позивачем грошового зобов`язання в порядку статті 11 ЦК України як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а відтак ГУПФУ в Полтавській області не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні статті 625 ЦК України.

Відтак, положення статей 549 та 625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн, суд виходить з наступного.

Положеннями статті 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Аналогічну позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 19.09.2018 у справі №815/7401/16.

Відповідно до загальних підстав деліктивної відповідальності при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди необхідним є наявність у діях відповідача певного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, шкідливих наслідків у вигляді заподіяння позивачу збитків, причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та завданими позивачу збитками, а також вини правопорушника.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд наголошує на тому, що будь-яких допустимих та достатніх доказів того, що дії відповідачів по невиплаті пенсії за спірні періоди якимось чином вплинули на стан здоров`я ОСОБА_1 , спричинили погіршення її стану, зумовили фізичні, душевні, психічні страждання останньої, позивачем не надано, а самого лише посилання на їх протиправність недостатньо для прийняття рішення про відшкодування моральної шкоди.

Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження заподіяння моральної шкоди та на підтвердження причинного зв`язку моральної шкоди із діями заподіювачів шкоди, розрахунку суми визначення моральної шкоди.

Враховуючи, що позивачем не було надано належних та достатніх доказів заподіяння відповідачами їй моральної шкоди, суд дійшов висновку про те, що підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Таким чином, позов ОСОБА_1 слід задовольнити частково.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні, з огляду на звільнення позивача судом від сплати судового збору за подання цього позову.

Стосовно клопотання про встановлення судового контролю, суд дійшов наступних висновків.

Частиною першою статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Тобто, даною нормою передбачено право, а не обов`язок суду щодо встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Таким чином, клопотання позивача про встановлення судового контролю задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (вул. Шевченка, 9, м. Северодонецьк, Луганська область, 93404, ідентифікаційний код 21782461), Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, 66, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ідентифікаційний код 13967927) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, як правонаступника Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанськ Луганської області, щодо невиплати у період з 01 липня 2015 року по 31 травня 2016 року пенсії за віком ОСОБА_1 в сумі 14938,48 грн.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, як правонаступника Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанськ Луганської області, щодо не нарахування та невиплати у період з 01 червня 2016 року по 27 червня 2018 року включно пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області нарахувати та виплатити за період з 01 червня 2016 року по 27 червня 2018 року включно пенсію за віком ОСОБА_1 .

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо невиплати у період з 28 червня 2018 року по 31 липня 2021 року пенсії за віком ОСОБА_1 в сумі 90242,67 грн.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 пенсію за віком за періоди з 01.07.2015 по 31.05.2016 в сумі 14938,48 грн та з 28.06.2018 по 31.07.2021 в сумі 90242,67 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Відмовити у задоволенні клопотання про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Гіглава