Справа № 400/1812/22
Суддя: Малих О.В.
Дата ухвалення: 2022-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2022 р. Справа № 400/1812/22
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Малих О.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідача:Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки( Миколаївська область), вул. Космонавтів, 61, м. Миколаїв, 54056,
третя особа:ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 ,
про:визнання протиправною та скасування постанови № 306963 від 23.12.2021,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (Миколаївська область) (далі відповідач) в якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (Миколаївська область) № 306963 від 23.12.2021 року про застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у розмірі 8500 грн.

Свій позов обґрунтовує наступним:

Позивачка зазначає, що відповідачем було невірно проведені розрахунки перевищення норм. Так, у акті зазначено: порушення п. 22.5 ПДР України, а саме фактичне навантаження 25,320 т., при нормативному навантаженні на строєну вісь 24 т. Відповідно до математичних розрахунків, дійсно перевищення на 1,320 т., являється порушення абзацу 14 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт»: перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 5% до 10% включно при перевезенні подільного вантажу, а саме становить 5,5 %.

Але згідно результатів зважування «Пункт зважування Дачне» від 09.11.2021 р. о 21:21 год., потрібно було здійснювати розрахунок перевищення відсоткового складу строєної вісі наступним чином (як зафіксовано у результатах зважування): 25,32 т.(фактичне) 24,48 т.(допустиме) = 0,84 т., у процентному відношення 3,43 %. Дане перевищення норм в 3,43% не входить у діапазон від 5% до 10% включно, що не створює порушення абзацу 14 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Відповідачем не надіслано, як вимагає Порядок, у визначений строк оскаржувану Постанову, що в подальшому призводить до порушення строків на її оскарження.

Тому позивач вважає, постанова винесена 23.12.2021 року, а надіслана шляхом поштового листування тільки 30.12.2021 року (дата відправлення вказана на конверті), що є грубим порушенням вказаного Порядку.

Крім того, позивачка, на підставі довіреності від 20.02.2021 року посвідченою приватним нотаріусом уповноважила ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) користуватися, керувати транспортним засобом та укладати договори оренди транспортного засобу з будь-якою особою, на будь-яких умовах, договори про розірвання, договори про внесення змін до договорів оренди, додаткові угоди до договорів оренди, щодо транспортного засобу, що належить їй на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_2 , виданого ТСЦ 4842 19 листопада 2020 року, автомобілем марки MAN, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Таким чином, передача транспортного засобу MAN реєстраційний номер НОМЕР_3 , у користування ОСОБА_2 підтверджується нотаріально посвідченою довіреністю від 20.02.2021 року.

Автомобільним перевізником, відповідно до товарно-транспортної накладної № 002238 від 09.11.2021 року, виступає ОСОБА_2 . Даний факт, 09.11.2021 року, водієм ОСОБА_3 , повідомлений працівникам Укртрансбезпеки, у зв`язку з чим, їм було надано ксерокопію ТТН № 002238 від 09.11.2021 року.

Не зважаючи на це, акт перевірки складено відносно власника автомобіля ОСОБА_1 , а не автомобільного перевізника, яким згідно ТТН № 002238 від 09.11.2021 року є ОСОБА_2 .

Таким чином позивач не є суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт у розумінні положень Закону України «Про автомобільний транспорт» і не може нести відповідальність, передбачену абзацом 3 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Враховуючи вищевикладене, позивач вважає оскаржувану Постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Ухвалою від 11.02.2022 року суд відкрив провадження у справі та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідачем не надано відзиву на адміністративний позов, хоча останній був повідомлений про розгляд справи належним чином.

Згідно ч. 6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

З`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази у їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд встановив наступне:

09.11.2021 року, посадовими особами Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки, на а/д М-05 «Київ - Одеса», 452 км + 811 м, було проведено ваговий контроль транспортного засобу марки MAN, державний номер НОМЕР_3 . За результатами здійснення габаритно-вагового контролю було виявлено надання послуг з перевезення вантажу без оформлення документів, перелік яких міститься в ст. 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт», а саме перевищення вагових норм на строєну вісь від 5% до 10% включно, чим порушено ч. 1 абз. 14 Закону України «Про автомобільний транспорт».

В подальшому за результатами перевірки було винесено постанову про накладення адміністративно-господарського штрафу № 306963 від 23.12.2021 року.

Судом також встановлено, що за результатами вагового контролю посадовими особами Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки складено довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю від 09.11.2021 року № 0067638, якою встановлено:

навантаження на 1 вісь 6,72 т.; навантаження на 2 вісь - 9,74 т.; навантаження на 3, 4 та 5 вісі (строєну вісь) 25,32 т, з розрахунку 8,57 (3 вісь) + 8,25 (4 вісь) + 8,5 (5 вісь); загальна вага т/з склала 41,780 т.

Згідно з ТТН № 002238 від 09.11.2021 року «Автомобільним перевізником» визначено ОСОБА_2 , найменування вантажу «пшениця».

Також у матеріалах справи наявна Довіреність від 20.02.2021 року посвідченою приватним нотаріусом якою позивачка уповноважила ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) користуватися, керувати транспортним засобом та укладати договори оренди транспортного засобу з будь-якою особою, на будь-яких умовах, договори про розірвання, договори про внесення змін до договорів оренди, додаткові угоди до договорів оренди, щодо транспортного засобу, що належить їй на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_2 , виданого ТСЦ 4842 19 листопада 2020 року, автомобілем марки MAN, модель: ТОА 18.440, 2008 року випуску, колір жовтий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , тип: Вантажний - Спеціалізований сідловий тягач-Е, реєстраційний номер НОМЕР_3 , зареєстрований ТСЦ 4842 19 листопада 2020 року.

Таким чином, ОСОБА_2 , має право на користування вищевказаним транспортним засобом марки MAN реєстраційний номер НОМЕР_3 , виступаючи автомобільним перевізником здійснював перевезення вантажу, що підтверджується ТТН № 002238 від 09.11.2021 року.

За результатами розгляду справи Південним міжрегіональним управлінням Укртрансбезпеки (Миколаївська область) винесено: постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 306963 від 23.12.2021 року, якою стягнуто з позивача адміністративно-господарський штраф в сумі 8500,00 грн. за порушення законодавства про автомобільний транспорт передбачене абз. 14 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт»: перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 5% до 10% включно при перевезенні вантажів без відповідного дозволу або подільного вантажу Ман держ.номер НОМЕР_3 .

Не погодившись з постановою про накладення штрафу, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення у справі, суд виходить з наступного:

Відповідно до абз. 4. п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 року № 422 «Про оптимізацію систем центральних органів виконавчої влади», утворено Державну службу України з безпеки на транспорті.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 103 (зі змінами) затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (далі Положення).

Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

У відповідності до абз. 1 п. 8 Положення, Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи. У відповідності до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 03.03.2020 року № 196-р «Про оптимізацію діяльності територіальних органів Державної служби з безпеки на транспорті»; утворені територіальні органи Державної служби з безпеки на транспорті як структурні підрозділи апарату Служби за переліком згідно з додатком, зокрема, Південне міжрегіональне управління Укртрансбезпеки (Миколаївська область).

Стаття 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачає, що Державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України; державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі); рейдові перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів.

Згідно з пунктом 14 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 року № 1567 (далі Порядок № 1567), рейдова перевірка транспортних засобів проводиться на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях вантаження та розвантаження вантажних автомобілів, контрольно-вагових комплексах, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, у пунктах пропуску через державний кордон за погодженням з начальником органу охорони державного кордону.

Відповідно до п. 15 Порядку № 1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Відповідно до пункту 18 Порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 року № 879 (далі Порядок № 879) за результатами габаритно-вагового контролю на стаціонарному або пересувному пункті водієві транспортного засобу видається довідка про здійснення габаритно-вагового контролю із зазначенням часу і місця його здійснення.

Згідно з п. 20, 21 Порядку № 1567 виявлені під час перевірки порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму. У разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

На підставі п. 25 27 Порядку № 1567 передбачено: що справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб`єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи суб`єкта господарювання.

Про час та місце розгляду справи про порушення уповноважена особа суб`єкта господарювання повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням.

За наявності підстав керівник органу державного контролю або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів.

Згідно з абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з абз. 14 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 5 відсотків до 10 відсотків включно при перевезенні неподільного вантажу без відповідного дозволу або подільного вантажу - штраф у розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Враховуючи зазначене висновується, що відповідач наділений повноваженнями стосовно здійснення рейдових перевірок дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт, забезпечення габаритно-вагового контролю транспортних засобів, нарахування відповідної плати за перевищення нормативів допустимої ваги транспортного засобу.

Перевіряючи правомірність дій та рішень посадових осіб Укртрансбезпеки, з урахуванням підстав, за якими позивач пов`язує їх протиправність та скасування, суд виходить з наступного:

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

До того ж, відповідно до Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року № 363, товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля є основними документами на перевезення вантажів.

Пунктом 11.1 Правил № 363 встановлено, що основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Дослідженням ТТН № 002238 від 09.11.2021 року встановлено, що «Автомобільним перевізником» визначено ОСОБА_2 , найменування вантажу «пшениця», що в аспекті вищевикладених норм при відсутності відзиву відповідача підтверджує, відсутність у позивача статусу автомобільного перевізника у спірних правовідносинах.

Щодо необхідності оформлення дозволу при перевезенні подільного вантажу та відповідальності за його відсутність:

Суд враховує, що з 01.10.2021 року набрав законної сили Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань здійснення габаритно-вагового контролю», яким внесено зміни до абз. 14 16 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» та який саме з цієї дати передбачає відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників та застосування адміністративно-господарських штрафів за перевищення габаритно-вагових норм при перевезенні, як неподільного вантажу без відповідного дозволу, так і подільного вантажу.

Суд звертає увагу, що правила перевезення неподільного та подільного вантажів у випадку перевищення вагових або габаритних параметрів є різними: перевезення неподільного вантажу допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі, а перевезення подільного вантажу з перевищенням навантаження на вісі заборонено. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.02.2022 року у справі № 400/5308/21.

Так, суд зазначає, що в даному випадку, позивач перевозив вантаж «пшениця», який є подільним вантажем, а отже з урахуванням вищевикладених норм права перевезення такого вантажу з перевищенням встановлених законодавством габаритно-вагових норм відповідно до п. 22.5 Правил дорожнього руху заборонено.

За змістом пункту 6 Порядку № 879 габаритно-ваговий контроль, крім документального, здійснюється виключно в пунктах габаритно-вагового контролю посадовими особами та/або працівниками відповідних органів.

Відповідно до пункту 20 Порядку №879 за результатами точного та/або документального габаритно-вагового контролю посадові особи та/або працівники Укртрансбезпеки або її територіальних органів визначають належність транспортного засобу до великовагових та/або великогабаритних.

Відповідно до п. 22.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 (далі Правила дорожнього руху), маса вантажу, що перевозиться, і розподіл навантаження на осі не повинні перевищувати величин, визначених технічною характеристикою даного транспортного засобу.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою прийняття оскаржуваної постанови є матеріали здійснених посадовими особами Управління Укртрансбезпеки заходів державного контролю. В ході зважування встановлено перевищення вказаним транспортним засобом нормативних вагових параметрів.

Як було зазначено вище, судом встановлено, що за результатами вагового контролю посадовими особами Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки встановлено: навантаження на 1 вісь 6,72 т.; навантаження на 2 вісь 9,74 т.; навантаження на 3, 4 та 5 вісі (строєну вісь) 25,32 т, з розрахунку 8,57 (3 вісь) + 8,25 (4 вісь) + 8,5 (5 вісь); загальна вага т/з склала 41,780 т.

Як зазначає сам позивач, відповідно до математичних розрахунків, дійсно перевищення на 1,320 т., являється порушення абзацу 14 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт»: перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 5% до 10% включно при перевезенні подільного вантажу, а саме становить 5,5 %. Суд відхиляє доводи позивача, що потрібно було здійснювати розрахунок перевищення відсоткового складу строєної вісі наступним чином (як зафіксовано у результатах зважування): 25,32 т.(фактичне) 24,48 т.(допустиме) = 0,84 т., у процентному відношенні - 3,43 %, адже по-перше, таке не узгоджується із означеними нормами чинного законодавства, а по-друге, позивачем не надано заперечень щодо зважування, ані під час зважування, ані до моменту винесення оскаржуваної постанови.

Таким чином, суд не вбачає порушення з боку відповідача в ході зважування транспортного засобу та можливості притягнення до відповідальності за це.

Разом з тим, як було встановлено судом відсутність у позивача статусу автомобільного перевізника у спірних правовідносинах виключає можливість притягнення саме позивача до відповідальності, так як автомобільним перевізником є ОСОБА_2 , який здійснює користування та керує транспортним засобом та підставі довіреності, а також визначений як автомобільний перевізник на підставі товарно-транспортної накладної.

За таких умов, суд вважає, що відсутня потреба у з`ясуванні обґрунтованості інших доводів позивача, оскільки, на підставі встановлених обставин справи та викладених правових норм, в діях позивача відсутній склад правопорушення, передбачений абз. 14 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Також, суд бере до уваги вимоги ч. 2 ст. 77 КАС України, згідно з якою, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, а також ч. 4 ст. 159 КАС України: неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову. В аспекті зазначених норм, із аналізу наявних у справі матеріалів, враховуючи неподання відповідачем до суду відзиву без поважних причин, який був належним чином повідомлений про розгляд справи, висновується, що правомірність оскаржуваного рішення не доведено.

За такого оскаржувану постанову слід визнати протиправною та скасувати.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню.

У відповідності до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При цьому, судові витрати підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті як розпорядника бюджетних коштів.

Позивачем за подання даного позову сплачено 992,40 грн. судового збору, які підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті.

Разом з цим, представник позивача у позові просить присудити на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2500,00 грн.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Згідно ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до положень ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Згідно з ч. 9 статті 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано: договір про надання правничої допомоги та представництво інтересів в суді від 05.01.2022 року; Акт надання послуг/виконання робіт від 05.01.2022 року на суму 2500,00 грн.; квитанцію від 31.01.2022 року № 0.0..1 на суму 2500,00 грн.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, а також враховуючи ціну позову, яка значно менша ніж розмір заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а також виконані по суті послуг, суд вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 2500,00 грн. є співмірною.

За таких обставин, суд вважає наявними підстави для задоволення заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 19, 77, 139, 241 246, 260 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) до Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (Миколаївська область) (вул. Космонавтів, 61, м. Миколаїв, 54056, ), за участю третьої особи ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (Миколаївська область) № 306963 від 23.12.2021 року про застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у розмірі 8500 грн.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (пр. Перемоги, 14, м. Київ, 01135, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) судові витрати у сумі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 коп.) та витрати на правничу допомогу у сумі 2500,00 грн. (дві тисячі п`ятсот гривень 00 коп.).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 19.07.2022 року.

Суддя О.В. Малих