Справа № ЗПП/320/14/22
Суддя: Брагіна О.Є.
Дата ухвалення: 2022-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у вжитті заходів забезпечення позову

14 липня 2022 року Київ ЗПП/320/14/22

Суддя Київського окружного адміністративного суду Брагіна О.Є., розглянувши заяву про забезпечення позову адвоката Коваля Богдана Вікторовича в інтересах релігійної громади Свято-Михайлівської парафії Київської єпархії Української Православної Церкви до Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, управління культури Київської обласної державної адміністрації про заборону внесення змін до статуту релігійної громади,

до

у с т а н о в и в:

13.07.2022, до Київського окружного адміністративного суду надійшла заява адвоката Коваля Б.В. в інтересах Релігійної громади Свято-Михайлівської парафії Київської єпархії УПЦ про забезпечення позову шляхом заборони посадовим особам Київської обласної військової адміністрації, уповноваженим на реєстрацію змін до статутів релігійних організацій, вносити зміни до статуту релігійної громади Свято-Михайлівської парафії Київської єпархії УПЦ до завершення розгляду справи по суті.

Дана заява була передана на розгляд судді 14.07.2022.

Як вбачається із заяви про забезпечення позову, у якості осіб, які потенційно можуть отримати статус учасника справи, заявником зазначено Білогородську сільську раду Бучанського району Київської області та управління культури Київської обласнї державної адміністрації.

В обгрунтування поданого клопотання, заявник вказав, що "...в умовах збройної агресії Російської Федерації проти Україні, окремі представники органів місцевого самоврядування вдаються до спроб порушення конституційних прав громадян на свободу віросповідання, вдаючись до хибних тверджень та політизації процесу віросповідання та діяльності церкви".

Так, 20.05.2022, депутатами Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області було прийнято рішення №806 "Про деякі питання діяльності Української Православної Церкви Московського патріархату на території Білогородської сільської територіальної громади", яким вирішено затвердити звернення до настоятелів храмів УПЦ щодо необхідності термінового скликання зборів членів релігійних громад в селах Білогородка, Бобриця, Гореничи, Лука, Музичі і Стоянка та до Київської обласної військової адміністрації, Бучанської районної військової адміністрації.

У тексті звернення до військових адміністрацій висловлено прохання прийняти рішення про заборону проведення масових заходів УПЦ (МП) Київської області на час дії воєнного стану.

Вищевикладені обставини стали підставою для звернення до суду із заявою про забезпечення позову, оскільки заявник вважає, що рішення №806 від 20.05.2022, спрямоване на проведення неповноважних зборів членів релігійних громад з метою внесення змін до статуту парафії для подальшої зміни релігійної приналежності парафії з УПЦ на ПЦУ, після чого, на думку позивача, відповідачі збираються подати протокол зборів осіб, які не є прихожанами і не можуть утворювати парафіяльні збори, та нову редакцію статуту парафії державному реєстратору Київської обласної військової адміністрації для реєстрації та внесення змін юридичної особи. Такі дії, стверджує заявник, допоможуть в майбутньому заволодіти майном Парафії і перадати його ПЦУ.

Також адвокат стверджує, що 05.06.2022 Зуєвим було організовано збори жителів територіальної громади с. Білогородка, на яких приймалось рішення про внесення змін до Статуту Парафії з метою передачі майна від УПЦ до ПЦУ. На даний час начебто готується позов про визнання незаконним та скасування рішення №806, але підготовка позову вимагає певний проміжок часу, а будь-яке зволікання може призвести до непоправних наслідків у вигляді змін у Статуті парафії Київської єпархії УПЦ з подальшим відчуженням або втратою значної кількості власності. Зважаючи на загрозу втрати майна шляхом реєстрації змін до Статуту парафії внаслідок проведення незаконних громадських зборів на виконання протиправного рішення №806 від 05.06.2022, яке є предметом спору, заявник змушений звернутись до суду для вжиття заходів забезпечення позову у вищевказаний спосіб.

Розглянувши заяву про забезпечення позову та долучені до неї документи, суд звертає увагу на наступне:

відповідно до частини 1 статті 150 КАСУ, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Частиною 2 статті 150 КАСУ передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Суд констатує, що в даному випадку заявник стверджує про потенційне звернення до суду з позовними вимогами немайнового характеру, тому в даному випадку застосовуватися та досліджуватися повинна така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. В таких спорах має вивчатися питання, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх відстояти в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Заходи щодо забезпечення позову обов`язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.

Суд зазначає, що підстави, з яких може бути вжито заходів забезпечення позову, є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може він застосуванням заходів забезпечення позову завдати ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Також, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування або відсутності існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними. Тобто, обов`язковою умовою застосування заходів забезпечення позову є наявність хоча б однієї з таких обставин: очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; доведення позивачем того, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Частиною 1 статті 151 КАСУ визначено види забезпечення позову. У відповідності до частини 2 статті 151 КАСУ, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб. Слід зауважити, що забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до прийняття у справі судового рішення по суті заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача. Отже, за своєю суттю інститут забезпечення в адміністративному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі. Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову у разі їх застосування. Насамперед, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд має пересвідчитись, що надані докази та доводи позивача на даному етапі переконливо свідчать про наявність підстав для реалізації ст.150 КАСУ.

Застосовуючи той чи інший вид забезпечення позову, суд не завжди може знати про реальний стан речей та наслідки вжиття заходу для відповідача, проте суд діє на підставі доказів та фактів, наданих позивачем.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06 березня 2022 року № 209 "Деякі питання державної реєстрації в умовах воєнного стану та внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 164" державна реєстрація, у тому числі змін до установчих документів, проводиться виключно державними реєстраторами юридичних осіб, фізичних осіб підприємців (далі - державні реєстратори), посадовими особами Міністерства юстиції, його територіальних органів (далі - посадові особи), включеними до затвердженого Міністерством юстиції переліку державних реєстраторів та посадових осіб (далі перелік), яким в умовах воєнного стану надається доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та/або Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (далі реєстри). Перелік може передбачати обмеження (умови) проведення (прийняття) включеними до нього державними реєстраторами, посадовими особами реєстраційних дій (рішень про державну реєстрацію прав).

Отже, зміни до статутів, в тому числі релігійних організацій, вносяться не посадовими особами військових адміністрацій, а посадовими особами Міністерства юстиції, його територіальних органів, включеними до затвердженого Міністерством юстиції переліку державних реєстраторів та посадових осіб.

Крім того, як вбачається із змісту звернення до настоятелів храмів УПЦ сіл Білогородка, Бобриця, Гореничі, Лука, Музичі та Стоянка, затверджених рішенням Білогородської сільської ради №806 від 20.05.22, їх закликано до проведення зборів членів релігійних громад, на зборах пропонується обговорити питання варіантів розриву зв`язків з релігійною організацією країни-агресора та прийняти відповідні рішення.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо підлеглості релігійних організацій та процедури державної реєстрації релігійних організацій зі статусом юридичної особи» № 2673-VIII від 17 січня 2019 року внесені зміни до Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», запроваджено механізм реалізації права на зміну підлеглості релігійної громади в організаційних і канонічних питаннях. Цей Закон набрав чинності 31 січня 2019 року.

Відповідно до частин першої та другої статті 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних і організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості.

Відповідно до ч. 2 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (із змінами, останні з яких були внесені Законом України № 2673-VIII від 17.01.2019 року) в Україні усі правовідносини, пов`язані із свободою совісті і діяльністю релігійних організацій, регулюються законодавством України. Законодавство України про свободу совісті та релігійні організації складається з цього Закону та інших законодавчих актів України, виданих відповідно до нього.

Згідно статті 3 указаного Закону, кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання. Ніхто не може встановлювати обов`язкових переконань і світогляду. Не допускається будь-яке примушування при визначенні громадянином свого ставлення до релігії, до сповідання або відмови від сповідання релігії, до участі або неучасті в богослужіннях, релігійних обрядах і церемоніях, навчання релігії. Усі релігії, віросповідання та релігійні організації є рівними перед законом. Встановлення будь-яких переваг або обмежень однієї релігії, віросповідання чи релігійної організації щодо інших не допускається,- (абзаци 4 та 5 статті 5 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (із змінами).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом України № 3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим являється джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Як передбачено у ст.7 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (із змінами), релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями). Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій.

У відповідності до ст. 8 даного Закону (у редакції Закону України № 2673-VІІІ від 17.01.2019 року), релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади.

Положеннями статті 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно. Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Разом з тим, згідно положення статті 11 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право кожного на свободу об`єднань з іншими особами, включаючи право створювати профспілки та вступати до них для захисту своїх інтересів. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, що встановлені законом і є необхідним в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Із п.117 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» від 14 червня 2007 року (заява №77703/01), стаття 9 Конвенції має розглядатися не тільки у світлі статті 11, а також у світлі статті 6 цієї Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У 112 пункті цього рішення зазначено, що свобода віросповідання - це, перш за все, особиста справа кожного, вона також означає, серед іншого, свободу "сповідувати релігію" самому або в об`єднанні з іншими, публічно та в колі тих, хто поділяє цю віру. У справі «Корецький та інші проти України» Європейський Суд з прав людини визначив, що право на об`єднання - це невід`ємна частина права, гарантованого статтею 11 Конвенції; можливість заснувати юридичну особу з метою діяти колективно в сфері спільних інтересів є одним з найважливіших аспектів права на свободу об`єднання, за відсутності якого вказане право було б позбавлене будь-якого сенсу; спосіб, в який національним законодавством закріплено цю свободу та її практичне застосування органами державної влади є проявом стану демократії в певній країні.

Разом з цим, суд також враховує і те, що у Фундаментальних принципах щодо статусу неурядових організацій в Європі від 5 липня 2002 року (пункти 2, 15) та у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно правового статусу неурядових організацій у Європі СМ/REC (2007) 14 від 10 жовтня 2007 року (пункти 2, 16) передбачено право будь-якої особи бути, зокрема, членом неурядової організації (громадської організації). Також, у п.113 вищевказаного рішення ЄСПЛ зазначено, що право віруючих на свободу віросповідання, яке включає право кожного сповідувати релігію разом з іншими, передбачає очікування, що віруючі матимуть змогу вільно об`єднуватися без жодного свавільного втручання з боку держави. Будь-які повноваження держави оцінювати легітимність релігійних поглядів є несумісними з її обов`язком, визначеним у практиці Суду, бути нейтральною та безсторонньою.

Підсумовуючи вищевикладене, суд зазначає, що кожен член релігійної громади вправі самостійно обирати релігію та спосіб її сповідання з усіма відповідними наслідками, тому твердження заявника, що проведення зборів членів релігійних громад вищевказаних сіл матиме своїм неодмінним наслідком прийняття рішення про зміну підлеглості громади у канонічних і організаційних питаннях, судом оцінюється критично, адже, кожен член релігійної громади наділений правом самостійного визначення своїх релігійних поглядів і втручання суду, чи будь-якого іншого органу у вирішення цього питання, є неприпустим.

Поміж іншого, суд зауважує, що висновок позивача про вирішення на зборах членів відповідних територіальних громад питання про зміну канонічної підлеглості Свято-Михайлівської парафії та/або прийняття на цих зборах інших рішень, які можуть негативно позначитися на правах та інтересах заявника, мають характер припущень, оскільки жодного доказу та користь цього аргументу суду не представлено.

У матеріалах заяви про забезпечення позову відсутні протоколи зборів релігійних організацій, за змістом яких можливо було б встановити, що проведення таких зборів спрямоване на зміну релігійної приналежності Свято-Михайлівської парафії Київської єпархії УПЦ, а в подальшому і конфіскацію майна цих парафій.

Крім того, рішення органу місцевого самоврядування за своєю значимістю не здатне змінити релігійні переконання громади в цілому, і кожного її члена зокрема.

Внутрішня структура релігійної організації та норми, що регулюють членство в ній, мають розглядатися як спосіб, в який такі організації виражають їх погляди та дотримуються своїх релігійних традицій.

Суд наголошує, що право на свободу віросповідання виключає будь-які повноваження держави оцінювати легітимність способу вираження релігійних поглядів, в тому числі і щодо прийняття рішення про скликання зборів членів релігійних громад.

Матеріали заяви мають лише затверджені звернення Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області до настоятелів храмів УПЦ сіл Білогородка, Бобриця, Гореничі, Лука, Музичі, Стоянка із закликом невідкладного проведення зборів членів релігійних громад, заклик не має зобов`язального характеру для настоятелів храмів, відтак вирішення питання скликання зборів залежить виключно від волі кліриків, які очолюють парафії та членів відповідних громад.

Одночасно, суд констатує, що рішення №806 від 20.05.2022 Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області не має очевидних ознак протиправності та із його змісту не вбачається, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом встановлення заборони посадовим особам Київської обласної військової адміністрації вносити зміни до Статутут релігійної громади Свято-Михайлівської парафії Київської єпархії УПЦ може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду про скасування рішення №806 або забезпечити ефективний захист чи поновлення порушених або оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Суд також вважає за необхідне звернути увагу на те, що у справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

У рішенні від 09 січня 2007 року у справі «Інтерсплав» проти України» ЄСПЛ наголосив, що втручання держави у приватні відносини має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати «справедливий баланс» між інтересами особи і суспільства.

Забезпечення позовної заяви є збереженням поточного стану речей на період до вирішення спірних правовідносин. У контексті інституту забезпечення позову в адміністративному судочинстві, співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майновим наслідкам заборони здійснювати певні дії.

За результатом проведеного аналізу поданих позивачем документів та мотивів забезпечення позову, суд встановив відсутність ймовірності настання негативних майнових наслідків для позивача, прийнамні до моменту вирішення судом спору по суті справи про визнання рішення №806 від 20.05.2022 незаконним, та збереження «статусу кво» у спірних відносинах, оскільки з 20.05.2022 по день звернення до суду із заявою по забезпечення позову потенційні відповідачі, згідно з наданими матеріалами справи, не вчиняли активних дій на зміну канонічної підлеглості Релігійної громади Свято-Михайлівська парафія Київської єпархії УПЦ та щодо протиправного заволодіння її майном.

При цьому, захід, який просить вжити позивач не гарантуватиме мету забезпечення позову та не створить перешкод для подальшої діяльності загальних зборів релігійних громад.

Ураховуючи вищевикладене, а також зважаючи на предмет спору у даній справі, суд не приймає як обґрунтовані доводи заявника про те, що виправданим, адекватним та співмірним заходом забезпечення позову є заборона посадовим особам Київської обласної військової адміністраці, яка не є потенційним учасником судового процесу, згідно поданої заяви про забезпечення позову, вносити зміни до Статуту релігійної громади Свято-Михайлівської парафії Київської єпархії УПЦ.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 150, 151, 153-155, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

у задоволенні заяви про забезпечення позову адвоката Коваля Богдана Вікторовича в інтересах Релігійної громади Свято-Михайлівської парафії Київської єпархії Української Православної Церкви до Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, управління культури Київської обласної державної адміністрації про заборону внесення змін до статуту релігійної громади, - відмовити.

Копію ухвали направити заявникові для відома.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Брагіна О.Є.