Справа № 380/13160/21
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2022-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/13160/21 пров. № А/857/5879/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 (7 прикордонний Карпатський загін) Державної прикордонної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24.02.2022р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Каверіна Сергія Миколайовича, діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Військової частини НОМЕР_1 (7 прикордонний Карпатський загін) Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби (суддя суду І інстанції: Костецький Н.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 24.02.2022р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

29.07.2021р. (згідно з відтиском поштового штемпеля на конверті) представник адвокат Каверін С.М., діючий на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Львівського прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_1) України щодо ненарахування та невиплатити ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 05.03.2020р. по 14.07.2021р.; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 05.03.2020р. по 14.07.2021р. (а.с.1-6, 26).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.28 і на звороті).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.02.2022р. заявлений позов задоволено; визнано протиправною бездіяльність Львівського прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_1) щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні; зобов`язано відповідача нарахувати і виплати позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні із 05.03.2020р. по 14.07.2021р. (а.с.68-70).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач Військова частина НОМЕР_1 (7 прикордонний Карпатський загін) Державної прикордонної служби України, який в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.75-79).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідачем не було допущено протиправної бездіяльності, оскільки з позивачем були проведені відповідні розрахунки. Спірні виплати здійснені у зв`язку із надходженням бюджетних асигнувань на відповідні цілі від головного розпорядника коштів. При цьому на момент виключення позивача зі списків військової частини спору між сторонами не виникало.

Також позивач звернулася до суду 29.07.2021р., тобто, із значним пропуском встановленого ч.5 ст.122 КАС України строку звернення до суду.

Приписи ст.117 КЗпП України не поширюються на правовідносини, що виникають між військовими частинами та військовослужбовцями стосовно проходження військової служби та виплати грошового забезпечення.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Водночас, колегія суддів не убачає підстав для задоволення клопотання апелянта про розгляд справи в присутності сторін, оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Апелянтом подану апеляційну скаргу, в якій детально та послідовно обґрунтовано свою правову позицію по справі.

Звідси, правових підстав для висновку про те, що справу необхідно розглядати в судовому засіданні, колегія суддів не убачає.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino contre le Portugal» (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1, мала військове звання «старшина» та обіймала посаду інспектора прикордонного контролю 2 категорії відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Львів аеропорт» І категорії.

Згідно наказу начальника 7 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 34-ос від 03.02.2020р. позивача звільнено з військової служби у запас.

Відповідно до наказу начальника 7 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 35-ос від 04.02.2020р. позивача виключено зі списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення, остаточна дата закінчення проходження служби - 04.03.2020р. (а.с.10).

Після звільнення з військової служби відповідачем здійснено на користь позивача наступні виплати, що пов`язані із розрахунком при звільненні:

16.03.2020р. - грошове забезпечення, матеріальна допомога на оздоровлення, вихідна допомога при звільненні в сумі 45888 грн. 93 коп., що підтверджується листом Львівського прикордонного загону № 44/11375 від 09.10.2020р., випискою по надходженням по картці/рахунку АТ КБ «Приватбанк» від 28.09.2020р.;

20.03.2020р. - грошова компенсація за неотримане речове майно у сумі 11372 грн. 99 коп., що підтверджується листом Львівського прикордонного загону № 44/11375 від 09.10.2020р., випискою по надходженням по картці/рахунку АТ КБ «Приватбанк» від 28.09.2020р.;

31.07.2020р. - індексація грошового забезпечення в сумі 878 грн. 80 коп., що підтверджується листом Львівського прикордонного загону № 44/11375 від 09.10.2020р., випискою по надходженням по картці/рахунку АТ КБ «Приватбанк» від 28.09.2020р.;

23.04.2021р. - грошова компенсація за неотримане речове майно у сумі 23841 грн. 61 коп., що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку АТ КБ «Приватбанк» від 28.07.2021р., інформацією Військової частини НОМЕР_1 щодо виплачених сум;

25.06.2021р. - грошове забезпечення у сумі 2236 грн. 06 коп. (призначення платежу «заробітна плата»), що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку АТ КБ «Приватбанк» від 28.07.2021р.;

29.06.2021р. - грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, матеріальна допомога на оздоровлення за 2016-2018 роки та підйомна допомога у сумі 13558 грн. 60 коп. (на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29.01.2021р. в справі № 380/10784/20 - а.с.18-21), що підтверджується інформацією Військової частини НОМЕР_1 щодо виплачених сум, випискою по надходженням по картці/рахунку АТ КБ «Приватбанк» від 28.07.2021р.;

15.07.2021р. - грошове забезпечення у сумі 7870 грн. 54 коп. (призначення платежу «заробітна плата»), що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку АТ КБ «Приватбанк» від 28.07.2021р. (а.с.11, 12-14, 15, 16-17).

Приймаючи рішення та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивача виключено зі списків особового складу 04.03.2020р., проте повний розрахунок з нею проведено поза межами строку, встановленого ст.116 КЗпП України.

За таких обставин суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч.2 ст.117 КЗпП України, оскільки на момент звільнення позивачу не було виплачено всіх належних їй сум.

Враховуючи наведене, суд визнав бездіяльність відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні протиправною, при цьому період з 05.03.2020р. по 14.07.2021р. є періодом затримки розрахунку при звільненні, за який відповідач повинен нарахувати та виплатити середній заробіток.

Оскільки відповідач остаточну виплату коштів провів 15.07.2021р. а до суду позивач звернулася 05.08.2021р., тому остання не пропустила місячного строку, встановленого ст.122 КАС України.

Вирішуючи наведений спір, колегія суддів виходить з того, що наведені висновки суду першої інстанції у повній мірі відповідають дійсним обставинам справи та не суперечать нормам матеріального права, з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ст.1 цього Закону соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Як встановлено під час судового розгляду, станом на день виключення зі списків особового складу 04.03.2020р. з позивачем не проведено розрахунок у повному обсязі та не виплачено грошове забезпечення, матеріальну допомогу на оздоровлення, вихідну допомогу при звільненні, грошову компенсацію за неотримане речове майно, індексацію грошового забезпечення, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки.

Разом з тим, відповідачем здійснено вказані виплати лише 16.03.2020р., 20.03.2020р., 31.07.2020р., 23.04.2021р., 25.06.2021р. по мірі надходження бюджетних асигнувань від головного розпорядника коштів.

З аналізу чинного законодавства слідує, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами ч.6 ст.7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону - виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм ст.ст.116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Збройних Силах України.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.03.2018р. у справі № 806/1899/17 та від 31.05.2018р. у справі № 823/1023/16.

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Приписами ст.116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, у постанові від 15.09.2015р. по справі № 21-1765а15 Верховний Суд України прийшов до висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012р. щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України роз`яснив, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З вказаного слідує, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Із змісту роз`яснень, наведених у п.20 постанові Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», слідує, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Як було встановлено під час судового розгляду, грошове забезпечення, матеріальну допомогу на оздоровлення, вихідну допомогу при звільненні, грошову компенсацію за неотримане речове майно, індексацію грошового забезпечення, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки не виплачено у день виключення позивача із списків частини, тобто, при звільненні відповідач не провів повного розрахунку, тому відповідно до приписів ст.117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.

Окрім цього, ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені під час проходження служби, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Таким чином, доводи апелянта про те, що спірні правовідносини виникли внаслідок присудження судом позивачеві спірних сум та подальшого виконання судового рішення, що виключає можливість застосування положень ст.117 КЗпП України, є помилковим та не відповідають усталеній судовій практиці по наведеній категорії справ.

Обираючи правильний спосіб захисту порушених прав позивача колегія суддів виходить з того, що резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Оскільки п.10 ч.2 ст.245 КАС України допускає можливість застосування судом іншого способу захисту прав та інтересів позивача від порушень з боку суб`єктів владних повноважень; колегія суддів вважає за доцільне обрати спосіб задоволення позову у вигляді зобов`язання нарахувати і виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, що не суперечить закону та за своїм змістом є вірним.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ефективним способом відновлення порушених відповідачем прав позивача буде зобов`язання Військової частини А2144 (7 прикордонний Карпатський загін) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити на користь позивача середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 05.03.2020р. по 14.07.2021р.

Стосовно дотримання строку звернення до суду із розглядуваним позовом колегія суддів керується наступним.

Спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений ч. 5 ст.122 КАС України.

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Разом з тим, частиною 1 ст.233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 визначено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як зазначив Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні, аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, Конституційний Суд України визначив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.05.2020р. у справі № 810/451/17 зауважила, що за змістом ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Поряд з цим, у постанові Верховного Суду від 11.02.2021р. у справі № 240/532/20 роз`яснено обмеження права особи на звернення до суду з адміністративним позовом в місячний строк. Так, у згаданій постанові суд касаційної інстанції дійшов висновку, що обмеження права особи на звернення до суду з адміністративним позовом місячним строком з дня проведення з ним остаточного розрахунку ґрунтується на правильному застосуванні судом ст.122 КАС України та не суперечить Рішенню Конституційного Суду України від 22.02.2012р. № 4-рп/2012, яким розтлумачено ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237-1 цього Кодексу в аспекті неоднозначної судової практики розгляду трудових спорів у порядку цивільного судочинства.

В аспекті спірних правовідносин судом першої інстанції правильно враховано, що фактична (остаточна) виплата всіх належних при звільненні працівникові сум у цій справі здійснена відповідачем лише 17.07.2021р., а тому саме з цієї дати слід рахувати строк для подання позову.

Щодо доводів апелянта про відсутність з його боку допущеної бездіяльності колегія суддів наголошує на такому.

Як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Слід наголосити й на тому, що самі по собі строки поза зв`язком із конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набувати) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк.

Оскільки в розглядуваному випадку відповідачем не проведено своєчасний розрахунок з позивачем під час звільнення з військової служби, останнім не виконаний передбачений ст.117 КЗпП України обов`язок щодо виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тому таку форму поведінки обґрунтовано кваліфіковано судом першої інстанції як допущену протиправну бездіяльність зі сторони відповідача.

Інші висновки рішення суду першої інстанції колегія суддів вважає підставними і обґрунтованими, оскільки такі відповідають вимогам законодавства, діючого на момент виникнення спірних відносин.

Доводи апелянта в іншій частині на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про підставність заявленого позову та наявність підстав для його задоволення, із вищевказаних мотивів, обравши при цьому правильний спосіб правового захисту порушеного права позивача.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта Військову частину А2144 (7 прикордонний Карпатський загін) Державної прикордонної служби України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 (7 прикордонний Карпатський загін) Державної прикордонної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24.02.2022р. в адміністративній справі № 380/13160/21 залишити без задоволення, а вказане рішення суду - без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Військову частину НОМЕР_1 (7 прикордонний Карпатський загін) Державної прикордонної служби України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 15.07.2022р.