Справа № 520/24264/21
Суддя: Єгупенко В.В.
Дата ухвалення: 2022-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2022 р. № 520/24264/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Єгупенка В.В.,

розглянувши у приміщенні суду в м. Харкові у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Харківської районної державної адміністрації Харківської області (м. Харків, шосе Григорівське, 52), третя особа ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про визнання незаконним та скасування розпорядження, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з вищевказаним адміністративним позовом, в якому позивач просив визнати незаконним та скасувати Розпорядження голови Харківської районної державної адміністрації від 20.05.2021 № 120 про затвердження «Детального плану території для визначення можливості розміщення об`єктів придорожнього сервісу за межами населених пунктів на території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Останні роки позивач постійно проживає разом із сім`єю у АДРЕСА_3 . Будинок, загальною площею 204,50 кв. м за адресою: АДРЕСА_3 , належить на праві приватної власності родичу позивача,разом з яким він проживає ОСОБА_3 . Власником суміжних земельних ділянок є ОСОБА_2 , який мешкає по АДРЕСА_3 . 15.06.2018 головою Дергачівської районного державної адміністрації Харківської області прийнято розпорядження № 293 №Про розроблення детального плану території для визначення можливості розміщення станції технічного обслуговування легкових автомобілів за межами населених пунктів на території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області. На підставі вказаного розпорядження, ПП «Перспектива-ДІ» було розроблено «Детальний план території для визначення можливості розміщення станції технічного обслуговування легкових автомобілів за межами населених пунктів на території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області. Зазначеним ДПТ передбачався намір розміщення технічного обслуговування легкових автомобілів на земельній ділянці для ведення особистого селянська господарства, загальною площею 0,1477 га за умови зміни цільового призначення для розміщення об`єктів транспортної інфраструктури. Площа земельної ділянки під розміщення будівель і споруд СТО після поділу повинна була становити 0,0863 гп та підлягала зміні цільового призначення для розміщення об`єктів транспортної інфраструктури. решта території 0,0614 га, що залишається по фактичному використанню, підлягала зміні цільового призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Проектом передбачалось розміщення на ЗД-5 підприємства з надання послуг по технічному ремонту та миттю легкових автомобілів. Розпорядженням голови Дергачівської районного державної адміністрації Харківської області від 05.08.2019 №365 затверджено детальний план території для визначення можливості розміщення станції технічного обслуговування легкових автомобілів за межами населених пунктів на території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області. 27.09.2019 в Державному земельному кадастрі було зареєстровано земельну ділянку, площею 0,0614 га, кадастровий номер :00:003:1914 (ЗД-5), утворених шляхом поділу ЗД-3, площею 0,1477 га, як це і передбачалося оскаржуваним ДПТ. 13.01.2020 головю Дергачівської районного державної адміністрації Харківської області прийнято розпорядження №9 «Про розроблення детального плану території за межами населених пунктів на території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області. на підставі зазначеного розпорядження ПП «Перспектива-ДІ» було розроблено «Детальний план території для визначення можливості розміщення об`єктів придорожнього сервісу за межами населених пунктів на території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області. Таким чином, ДПТ-2 було змінено намір щодо розташування об`єктів автосервісу по відношенню до ДПТ-1 заплановано розташування на ЗД-5 лише СТО. На відміну від ДПТ-1, в ДПТ-2 заплановано використання і ЗД-1 для розміщення на ній автомийки самообслуговування та шиномонтажу. Як вбачається з пояснювальної записки ДПТ-2, вихідними даними при розробці детального плану території були саме дані ДПТ-1. Незважаючи на те, що Детальні плани територій лише розроблялись, цільове призначення земельних ділянок не змінено, а жодних дозвільних документів на будівництво ОСОБА_2 не отримано, на ЗД-5 вже побудоване приватне СТО, яка працює без дозвільних документів. З червня 2020 року на території на ЗД-1, кадастровий номер :00:003:1661 вже ведеться протиправне, на думку позивача, будівництво автомобільної мийки, можливість розміщення якої і є предметом ДПТ-2. Позивач посилається на те, що будівництво автомобільних мийок на землях сільськогосподарського призначення заборонено і є порушенням екологічного, земельного законодавства, порушенням прав мешканці сусідніх земельних ділянок, оскільки дана частина населеного пункту не має централізованого водопостачання та водовідведення. В разі побудови автомийки, токсична речовина вода із агресивним миючим засобами та мастилами, бензинок, бітумом, іншими токсичними речовинами, буде скидатись у водоносний шар ґрунту. Мешканці селища, разом із позивачем, зверталися до ОСОБА_2 х вимогою припинити незаконне будівництво автомийки і утриматись від отруєння верхнього водоносного горизонту, однак отримали відмову. Розпорядженням голови Харківської районної державної адміністрації від 20.05.2021 №120 було затверджено ДПТ-2, який було розроблено на підставі ДПТ-1 та яке фактично дублює та розширює його положення. Не погодившись із вказаним розпорядженням, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідач подав до суду відзив, в якому просив у задоволенні позову відмовити.

Третя особа надала пояснення, в яких просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є членом територіальної громади Малоданилівської селищної ради та постійно проживає разом з сім`єю за адресою: АДРЕСА_3 .

Власником суміжних земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_3 , є ОСОБА_2 .

За вказаною адресою, були розташовані земельні ділянки, площею 0,1200 га, для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер: :00:003:1661, площею 0,1500 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: :00:003:1898, площею 0,1477 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: :00:003:1898.

15.06.2018 Головою Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області прийнято Розпорядження № 293 «Про розроблення детального плану території для визначення можливості розміщення станції технічного обслуговування легкових автомобілів за межами населених пунктів на території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області (смт. Мала Данилівка, вул. Гагаріна, 83)».

Вказаним розпорядженням встановлено, що Дергачівська районна державна адміністрація виступає замовником розроблення детального плану території для визначення можливості розміщення станції технічного обслуговування легкових автомобілів за межами населених пунктів на території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області (смт. Мала Данилівка, вул. Гагаріна, 83); ОСОБА_2 (за згодою) відповідальний за фінансування розроблення детального плану території, зазначеного в пункті 1 цього розпорядження.

Також, розпорядженням предбачалося: укладення трьохстороннього договору про розроблення детального плану території, вказаного в пункті 1 даного розпорядження, в якому районна державна адміністрація Замовник, гр. ОСОБА_2 - платник, проектна організація Виконавець; визначення, за погодженням із Платником, ліцензовану організацію - розробника детального плану території; забезпечення, за погодженням із Платником, надання Виконавцю вихідних даних на розроблення детального плану території.

На підставі розпорядження ПП «Перспектива-ДІ» розроблено «Детальний план території для визначення можливості розміщення станції технічного обслуговування легкових автомобілів за межами населених пунктів на території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області (смт Мала Данилівка, вул. Гагаріна, 83)», яким передбачався намір розміщення станції технічного обслуговування легкових автомобілів на земельній ділянці для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер: :00:003:1898 загальною площею 0,1477 га за умови зміни цільового призначення для розміщення об`єктів транспортної інфраструктури, а також розміщення: 2 постів для миття легкових автомобілів, пост технічного огляду та технічного ремонту легкових автомобілів, пост технічного ремонту для виконання шиномонтажних і вулканізаційних робіт, побутові приміщення та комунальна зона.

Розпорядженням голови Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області від 05.08.2019 № 365 затверджено детальний план території для визначення можливості розміщення станції технічного обслуговування легкових автомобілів за межами населених пунктів на території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області (смт. Мала Данилівка, вул. Гагаріна, 83).

Не погоджуючись із таким розпорядженням Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області № 365 , позивач звернувся до суду з позовом.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.06.2021 (спрва №520/16518/2020) позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області від 05 серпня 2019 року № 365, яким затверджено "Детальний план території для визначення можливості розміщення станції технічного обслуговування легкових автомобілів за межами населених пунктів на території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 30.11.2021 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.06.2021 по справі № 520/16518/2020 залишено без змін.

Розпорядженням Харківської районної державної адміністрації Харківської області від 20.05.2021 №120 затверджено «Детальний план території для визначення можливості розміщення об`єктів придорожнього сервісу за межами населених пунктів на території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області».

Позивач, не погоджуючись із прийнятим відповідачем розпорядженням, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що спірний проект детального плану території складено з грубими порушеннями вимог законодавства, що порушує його права як члена територіальної громади.

По суті спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зазначено, що детальний план території - містобудівна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування територій здійснюється на державному, регіональному та місцевому рівнях відповідними органами виконавчої влади, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування. Планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку. Рішення з питань планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, районними, обласними радами, Київською та Севастопольською міськими державними, адміністраціями в межах визначених законом повноважень з урахуванням вимог містобудівної документації.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території. Детальний план розробляється з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначених для комплексної забудови чи реконструкції, та підлягає стратегічній екологічній оцінці.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» детальний план території за межами населених пунктів розробляється відповідно до схеми планування території (частини території) району та/або області з урахуванням державних і регіональних інтересів. Розроблення детального плану території за межами населених пунктів та внесення змін до нього здійснюються на підставі розпорядження відповідної районної державної адміністрації, крім випадків, якщо законами встановлений інший порядок.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» детальний план території визначає: 1) принципи планувально-просторової організації забудови; 2) червоні лінії та лінії регулювання забудови; 3) функціональне призначення, режим та параметри забудови однієї чи декількох земельних ділянок, розподіл територій згідно з будівельними нормами і правилами; 4) містобудівні умови та обмеження (у разі відсутності плану зонування території) або уточнення містобудівних умов та обмежень згідно із планом зонування території; 5) потребу в підприємствах і закладах обслуговування населення, місце їх розташування; 6) доцільність, обсяги, послідовність реконструкції забудови; 7) черговість та обсяги інженерної підготовки території; 8) систему інженерних мереж; 9) порядок організації транспортного і пішохідного руху; 10) порядок комплексного благоустрою та озеленення, потребу у формуванні екомережі; 11) межі прибережних захисних смуг і пляжних зон водних об`єктів (у разі відсутності плану зонування території).

Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» детальний план території складається із графічних і текстових матеріалів. Склад, зміст, порядок розроблення та затвердження детального плану території визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Відповідно до ч. 8 ст. 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» детальний план території за межами населеного пункту розглядається і затверджується відповідною районною державною адміністрацією протягом 30 днів з дня його подання.

Аналогічні положення містяться в розділі 4 Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 16.11.2011 №290 «Про затвердження Порядку розроблення містобудівної документації» детальний план території, розташованої за межами населеного пункту, розглядається і затверджується відповідною районною державною адміністрацією протягом 30 днів з дня його подання.

Разом з цим суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 10 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування для розроблення плану зонування, детального плану території крім коштів державного та місцевих бюджетів можуть залучатися кошти з інших джерел, не заборонених законом, за умови виконання функцій замовника відповідним органом місцевого самоврядування.

Пунктом 2 Розпорядження №9 від 13.01.2020, виданого Дергачівською районною державною адміністрацією Харківської області, визначено громадянина ОСОБА_2 відповідальним за фінансування розроблення детального плану території, зазначеного в п.1 цього розпорядження.

Пунктом 3 визначено укласти трьохсторонній договір про розроблення детального плану території, вказаного вп.1 даного розпорядження, в якому районна державна адміністарція замовник, громадянин ОСОБА_2 платника, проектна організація виконавець.

Таким чином, визначення ОСОБА_2 відповідальною особою за фінансування розробки детального плану території, замовником якої є Дергачвська районна державна адміністрація, суперечить приписам ч.4 ст.10 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності».

Згідно з приписами ст. 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" проектна документація - затверджені текстові та графічні матеріали, якими визначаються містобудівні, об`ємно-планувальні, архітектурні, конструктивні, технічні, технологічні вирішення, а також кошториси об`єктів будівництва.

Водночас, детальний план території відповідно до цієї ж статі - містобудівна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території.

За приписами ч. 4 ст. 19 Закону України детальний план території, є окремим видом містобудівної документації, що визначає планувальну організацію та розвиток території, розробляється з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначених для комплексної забудови чи реконструкції, тоді як за визначенням, ст. 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", проектною документацією є затверджені текстові та графічні матеріали, якими визначаються містобудівні, об`ємно-планувальні, архітектурні, конструктивні, технічні, технологічні вирішення, а також кошториси об`єктів будівництва.

Таким чином, Детальний план території не відноситься до проектної документації, фінансування робіт з розроблення якої, може здійснюватися за рахунок власників земельних ділянок, як це передбачено частиною 3 ст. 10 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Натомість, саме частиною 4 вказаної статті врегульовано порядок фінансування розроблення детального плану території.

Враховуюче це, суд резюмує, що замовником розроблення детального плану території є місцевий орган виконавчої влади (стаття 1 Закону України "Про місцеві державні адміністрації"), однак фінансування робіт з розробки відповідного детального плану території покладено на третю особу, що допускається виключно у випадку, коли замовником відповідних розробок є орган місцевого самоврядування, а не, зокрема, місцевий орган виконавчої влади.

Разом з тим, під час розгляду справи № 520/16518/2020 судом було встановлено, що ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій», було затверджено наказом Мінрегіонбуду від 23.04.2018 № 100.

Відповідно до зазначеного наказу, ДБН Б.2.2-12:2018 "Планування і забудова територій" мав набути чинності 01.09.2018.

Одночасно з цим, ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.08.2018 у справі № 826/13433/18 вжито заходи забезпечення адміністративного позову та зупинено дію наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 23.04.2018 № 100 «Про затвердження ДБН 5.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій».

На виконання зазначеної ухвали Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України прийнято наказ від 30.08.2018 № 228 «Про зупинення дії наказу № 100 від 23.04.2018».

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.06.2019 у справі №826/13433/18 наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 23 квітня 2018 року № 100 «Про затвердження ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій» визнано протиправним та нечинним.

Таким чином, ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій» не набув чинності, а в подальшому судом було його визнано протиправним, натомість оскаржуваний детальний план території було розроблено на підставі нечинного нормативного акту.

Крім того, згідно з приписами ч.1, 2 ст. 21 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» громадському обговоренню підлягають розроблені в установленому порядку проекти містобудівної документації на місцевому рівні: комплексні плани, генеральні плани населених пунктів, плани зонування територій, детальні плани територій. Затвердження на місцевому рівні містобудівної документації, зазначеної у частині першій цієї статті, без проведення громадського обговорення проектів такої документації забороняється.

Так, згідно з ч. 3 ст. 21 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовники містобудівної документації зобов`язані забезпечити: 1) оприлюднення прийнятих рішень щодо розроблення містобудівної документації на місцевому рівні з прогнозованими правовими, економічними наслідками та наслідками для довкілля, у тому числі для здоров`я населення; 2) оприлюднення проектів містобудівної документації на місцевому рівні, пояснювальної записки, розділу "Охорона навколишнього природного середовища" або звіту про стратегічну екологічну оцінку на своїх офіційних веб-сайтах, а також вільний доступ до такої інформації громадськості; 3) реєстрацію, розгляд та врахування пропозицій громадськості до проектів містобудівної документації на місцевому рівні; 4) проведення громадських слухань щодо проектів містобудівної документації на місцевому рівні; 5) узгодження спірних питань між громадськістю і замовниками містобудівної документації на місцевому рівні через погоджувальну комісію; 6) оприлюднення результатів розгляду пропозицій громадськості до проектів містобудівної документації на місцевому рівні.

Частинами 4 та 5 статті 21 Закону України «Про регулювання містобудівної документації» передбачено, що оприлюднення прийнятих рішень щодо розроблення містобудівної документації на місцевому рівні, проектів містобудівної документації на місцевому рівні є підставою для подання пропозицій громадськості замовнику містобудівної документації. Пропозиції громадськості подаються у строк, визначений для проведення процедури громадського обговорення, який не може становити менш як 30 днів з дня оприлюднення проекту містобудівної документації на місцевому рівні.

При цьому частиною 10 статті 21 Закону України «Про регулювання містобудівної документації» визначено, що порядок проведення громадських слухань проектів містобудівної документації на місцевому рівні визначає Кабінет Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 25 травня 2011 року №555 затверджено Порядок проведення громадських слухань щодо врахування громадських інтересів під час розроблення проектів містобудівної документації на місцевому рівні (далі - Порядок №555), який визначає механізм проведення громадських слухань щодо врахування громадських інтересів під час розроблення проектів містобудівної документації на місцевому рівні: генеральних планів населених пунктів, планів зонування та детальних планів територій.

Так, відповідно до п. 5 Порядку №555 повідомлення про початок процедури розгляду та врахування пропозицій громадськості у проекті містобудівної документації має містити: 1) інформацію про мету, склад та зміст містобудівної документації, викладену у скороченій та доступній для широкої громадськості формі; 2) основні техніко-економічні показники, зокрема графічні матеріали, що відображають зміст містобудівної документації; 3) відомості про замовника та розробника проектів містобудівної документації та підстави для їх розроблення; 4) інформацію про місце і строки ознайомлення з проектом містобудівної документації, пояснювальною запискою, розділом "Охорона навколишнього природного середовища", який розробляється у складі проекту містобудівної документації та одночасно є звітом про стратегічну екологічну оцінку; 5) інформацію про посадову особу замовника містобудівної документації, відповідальну за забезпечення організації розгляду пропозицій, та адресу, за якою можуть надсилатися пропозиції (зауваження); 6) відомості про строк подання і строк завершення розгляду пропозицій; 6-1) інформацію про дату, час і місце проведення громадських слухань; 7) інформацію стосовно запланованих інформаційних заходів (презентація, прилюдне експонування, телевізійні програми, публічні конференції тощо).

Згідно з а. 6-1 Порядку №555 пропозиції громадськості подаються у строк, визначений для проведення процедури громадського обговорення, який не може становити менш як 30 днів з дати оприлюднення проекту містобудівної документації на місцевому рівні та повідомлення про початок процедури розгляду та врахування пропозицій громадськості щодо проекту містобудівної документації.

За приписами п.п. 16, 17 Порядку №555 оприлюднення результатів розгляду пропозицій громадськості до проектів містобудівної документації здійснюється у двотижневий строк з дня їх прийняття шляхом опублікування в засобах масової інформації, що поширюються на відповідній території, а також розміщення затвердженої містобудівної документації на офіційних веб-сайтах замовників містобудівної документації. Затвердження містобудівної документації без проведення громадського обговорення проектів такої документації забороняється. Матеріали щодо розгляду пропозицій громадськості є невід`ємною складовою зазначеної документації.

Відповідно до п.11 Порядку №555 пропозиції громадськості реєструються та розглядаються замовником містобудівної документації у місячний строк з дня їх надходження.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження дотримання відповідачем положень вищезазначених норм права щодо оприлюднення результатів розгляду пропозицій громадськості до проектів містобудівної документації у двотижневий строк з дня їх прийняття шляхом опублікування в засобах масової інформації, що поширюються на відповідній території з дотриманням положень ст.1 ЗУ «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», а також розміщення затвердженої містобудівної документації на офіційних веб-сайтах замовників містобудівної документації.

В свою чергу відповідач, заперечуючи проти заявлених позовних вимог, обмежився лише посиланням на те, що спірне розпорядження голови Харківської районної державної адміністрації від 20.05.2021 №120 про затвердження «Детального плану території для визначення можливості розміщення об`єктів придорожнього сервісу за межами населених пунктів на території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області», прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства.

Проте, всупереч положенням ст.ст.73, 74 КАС України, Харківською районною державною адміністрацією Харківської області не надано належних та допустимих доказів на підтвердження прийнятого спірного рішення, як це передбачено ч.2 ст.77 КАС України з дотриманням Порядку проведення громадських слухань щодо врахування громадських інтересів під час розроблення проектів містобудівної документації на місцевому рівні у межах повноважень та у спосіб, передбачений законом з дотриманням вимог ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності».

Правову позицію з цього питання Верховний Суд висловив у постанові від 15.04.2020 р. у справі №702/1384/16-а.

Частиною 1 статті 19 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що детальний план підлягає стратегічній екологічній оцінці.

За змістом статті 10 Закону України "Про стратегічну екологічну оцінку" стратегічна екологічна оцінка здійснюється у процесі розроблення документа державного планування до його подання для затвердження. Здійснення стратегічної екологічної оцінки забезпечує замовник. Заява про визначення обсягу стратегічної екологічної оцінки та (за наявності) проект документа державного планування оприлюднюються шляхом розміщення на офіційному веб-сайті замовника з метою одержання та врахування зауважень і пропозицій громадськості. Замовник повідомляє громадськість про оприлюднення заяви про визначення обсягу стратегічної екологічної оцінки та (за наявності) проекту документа державного планування у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 12 цього Закону, та забезпечує вільний доступ громадськості до цих документів протягом усього строку громадського обговорення, визначеного частиною п`ятою цієї статті.

Частиною 3 статті 11 Закону України "Про стратегічну екологічну оцінку" установлено, що у складі містобудівної документації звітом про стратегічну екологічну оцінку для проектів містобудівної документації є розділ "Охорона навколишнього природного середовища", який має відповідати вимогам частини другої цієї статті.

Згідно частин 1, 2, 3, 7, 9, 10 статті 12 Закону України "Про стратегічну екологічну оцінку" замовник своєчасно забезпечує можливості для участі громадськості у стратегічній екологічній оцінці проекту документа державного планування, за умови доступності для розгляду всіх альтернативних варіантів. Проект документа державного планування та звіт про стратегічну екологічну оцінку оприлюднюються на офіційному веб-сайті замовника з метою одержання та врахування зауважень і пропозицій громадськості. Про оприлюднення проекту документа державного планування та звіту про стратегічну екологічну оцінку громадськість повідомляє замовник. Громадськість у межах строку громадського обговорення має право подати замовнику в письмовій формі (у тому числі в електронному вигляді) зауваження і пропозиції до проекту документа державного планування та звіту про стратегічну екологічну оцінку. Усі зауваження і пропозиції до проекту документа державного планування та звіту про стратегічну екологічну оцінку, одержані протягом встановленого строку, підлягають обов`язковому розгляду замовником. За результатами розгляду замовник враховує одержані зауваження і пропозиції або мотивовано їх відхиляє. Пропозиції і зауваження, подані після встановленого строку, не розглядаються. За результатами громадського обговорення замовник готує довідку про громадське обговорення, в якій підсумовує отримані зауваження і пропозиції та зазначає, яким чином у документі державного планування та звіті про стратегічну екологічну оцінку враховані зауваження і пропозиції, надані відповідно до цієї статті (або обґрунтовує їх відхилення), а також обґрунтовує обрання саме цього документа державного планування у тому вигляді, в якому він запропонований до затвердження, серед інших виправданих альтернатив, представлених до розгляду. До довідки додаються протокол громадських слухань (у разі проведення) та отримані письмові зауваження і пропозиції. Довідка про громадське обговорення є публічною інформацією. Громадське обговорення у процесі стратегічної екологічної оцінки проектів містобудівної документації на місцевому рівні проводиться в порядку, визначеному Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" для громадського обговорення проектів містобудівної документації на місцевому рівні.

Разом з тим, в порушення наведених законодавчих приписів відповідачем не було забезпечено здійснення стратегічної екологічної оцінки детального плану у процесі його розроблення.

За приписами п. 2 ч.1 ст. 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядники інформації зобов`язані оприлюднювати нормативно-правові акти, акти індивідуальної дії (крім внутрішньоорганізаційних), прийняті розпорядником, проекти рішень, що підлягають обговоренню, інформацію про нормативно-правові засади діяльності.

Згідно положень ч. 2 ст. 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» інформація, передбачена частиною першою цієї статті, підлягає обов`язковому оприлюдненню невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів з дня затвердження документа. У разі наявності у розпорядника інформації офіційного веб-сайту така інформація оприлюднюється на веб-сайті із зазначенням дати оприлюднення документа і дати оновлення інформації.

Згідно з ч. 3 ст. 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» проекти нормативно-правових актів, рішень органів місцевого самоврядування, розроблені відповідними розпорядниками, оприлюднюються ними не пізніш як за 10 робочих днів до дати їх розгляду з метою прийняття.

Відповідно до визначень, що містяться у ст.1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» регуляторний акт - це: прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання; прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

Зі змістом ст. 12 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» регуляторні акти, прийняті органами та посадовими особами місцевого самоврядування, офіційно оприлюднюються в друкованих засобах масової інформації відповідних рад, а у разі їх відсутності - у місцевих друкованих засобах масової інформації, визначених цими органами та посадовими особами, не пізніш як у десятиденний строк після їх прийняття та підписання.

Крім того, суд звертає увагу на те, що статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини" визначено, що Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно статті 50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.

Екологічні інтереси населення також можуть захищатися у судовому порядку на підставі частини сьомої статті 41 Конституції України, відповідно до якої використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі, а також приписів статті 66 Конституції України, відповідно до яких ніхто не повинен заподіювати шкоду довкіллю.

Орхуська конвенція ратифікована Законом України № 832-ХІV від 06.07.1999, тому її положення відповідно до статті 9 Конституції України є нормами прямої дії, а положення національного законодавства про процедури і механізми судового захисту порушених екологічних прав та інтересів можуть їх конкретизувати.

Пунктом 3 статті 9 Орхуської конвенції на її Договірні Сторони покладається зобов`язання, зокрема, забезпечувати доступ громадськості до процедур оскарження дій та бездіяльності державних органів і приватних осіб, що порушують вимоги національного екологічного законодавства.

Водночас відповідно до Орхуської конвенції представники громадськості мають право оспорювати порушення національного законодавства у сфері довкілля незалежно від того, належать такі порушення до прав на інформацію і на участь громадськості у процесі ухвалення рішень, гарантованих Орхуською конвенцією, чи ні [(згідно із Настановами щодо впровадження Орхуської конвенції (ООН, 2000 рік)]. Орхуська конвенція забезпечує доступ до правосуддя як на підставі власних положень, так і в порядку забезпечення дотримання національного природоохоронного законодавства.

Приписи нормативно-правових актів усіх рівнів щодо принципів, правил, вимог, обов`язків різноманітних суб`єктів, що стосуються утримання диких тварин, на усіх правових титулах (в усіх формах власності чи користування), в неволі чи в напіввільних умовах, є "національним законодавством, що стосується навколишнього середовища" у значенні пункту 3 статті 9 Орхуської конвенції. Порушення приписів цих нормативно-правових актів може бути предметом судового оскарження відповідно до статті 9 Орхуської конвенції.

З огляду на важливість реального захисту довкілля, неприпустимим є обмежене тлумачення чинного законодавства України, частиною якого є Орхуська конвенція, стосовно права на звернення до суду за захистом охоронюваного законом інтересу у сфері гарантування екологічної безпеки.

Відтак право на захист порушеного конституційного права на безпечне довкілля належить кожному та може реалізовуватися громадянами особисто або спільно - через об`єднання громадян (громадськість).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року у справі №826/3820/18.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 10 травня 2011 року у справі "Дубецька та інші проти України" (заява № 30499/03) дійшов висновку, що "п. 105. Посилаючись на свою судову практику, Суд зазначає, що ні стаття 8, ні будь-які інші положення Конвенції не гарантують права на охорону природного екологічного середовища як такого (див. рішення у справі "Кіртатос проти Греції", заява №41666/98, пункт 52, ECHR 2003-VI). Також жодного питання не виникне, якщо оскаржувана шкода є незначною у порівнянні з небезпекою навколишнього середовища, притаманною життю в кожному сучасному місті. Однак може мати місце небезпідставна скарга за статтею 8 там, де екологічна небезпека досягає такого серйозного рівня, що призводить до суттєвого перешкоджання здатності заявника користуватися своїм житлом, мати приватне чи сімейне життя. Оцінка такого мінімального рівня є відносною і залежить від усіх обставин справи, таких як інтенсивність та тривалість шкідливого впливу та його фізичний чи психологічний вплив на здоров`я або якість життя особи."

Принципи, які застосовуються до оцінки відповідальності держави за статтею 8 Конвенції в екологічних справах, загалом схожі незалежно від того, чи розглядається справа з точки зору прямого втручання, чи позитивного обов`язку регулювати приватну діяльність (див. рішення у справі "Хеттон та інші проти Сполученого Королівства" (Hatton and Others v. the United Kingdom) [ВП], заява № 36022/97, пункт 98, ECHR 2003VIII, та рішення у справі "Фадєєва проти Росії" (Fadeyeva v. Russia).

Європейський суд з прав людини звертає увагу, що у справах, що стосуються екологічних питань, державі мають надаватися широкі межі розсуду та можливість вибору між різними способами та засобами дотримання своїх зобов`язань. Основне питання Суду полягає в тому, чи вдалось державі дотримати справедливого балансу між конкуруючими інтересами осіб, що зазнали впливу, та суспільства в цілому (див. рішення у справі "Хеттон та інші проти Сполученого Королівства" (Hatton and Others v. the United Kingdom), пп. 100, 119 та 123).

Відповідно до статті 10 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" екологічні права громадян забезпечуються: б) обов`язком центральних органів виконавчої влади, підприємств, установ, організацій здійснювати технічні та інші заходи для запобігання шкідливому впливу господарської та іншої діяльності на навколишнє природне середовище, виконувати екологічні вимоги при плануванні, розміщенні продуктивних сил, будівництві та експлуатації об`єктів економіки; д) компенсацією в установленому порядку шкоди, заподіяної здоров`ю і майну громадян внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища; е) невідворотністю відповідальності за порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25 червня 2020 року по справі № 826/11374/15 (адміністративне провадження № К/9901/7765/18).

Пунктом 9 статті 3 Орхуської конвенції визначено, що у межах відповідних положень Конвенції громадськість отримує доступ до інформації, має можливість брати участь у процесі прийняття рішень і має доступ до правосуддя з питань, що стосуються навколишнього середовища, без дискримінації за ознаками громадянства, національної приналежності або місця проживання, а у разі юридичної особи - без дискримінації за ознаками її зареєстрованого місцезнаходження або фактичного центру діяльності.

Абзацом першим частини другою статті 9 Орхуської конвенції зазначено, що кожна зі Сторін у рамках свого національного законодавства забезпечує, щоб відповідні представники зацікавленої громадськості, які вважають, що мало місце порушення того чи іншого права, коли це обумовлено адміністративно-процесуальними нормами відповідної Сторони, мати доступ до процедури перегляду прийнятих рішень в суді та (або) іншому незалежному та неупередженому органі, заснованому згідно зі законом, з метою оскарження законності будь-якого рішення, дії або бездіяльності з правового та процесуального погляду за умови дотримання положень Статті 6, а також інших відповідних положень цієї Конвенції там, де це передбачено національним законодавством і без шкоди для пункту 3, наведеному нижче.

Частиною третьою статті 9 Орхуської конвенції, визначено, що крім процедур перегляду, передбачених вище пунктами 1 і 2, і без їх порушення, кожна зі Сторін забезпечує представникам громадськості, коли вони відповідають передбаченим законодавством критеріям, якщо такі є, доступ до адміністративних або судових процедур для оскарження дій або бездіяльності приватних осіб і громадських органів, які порушують положення національного законодавства, що стосується навколишнього середовища.

Отже, положеннями Орхуської конвенції передбачено право оскарження порушень виключно "законодавства, що стосується навколишнього середовища". Критерієм віднесення положень норм чинного законодавства, до того, яке стосується навколишнього середовища, повинен бути результат, на досягнення якого ці норми спрямовані. Обрання саме такого способу тлумачення цього словосполучення обумовлюється метою Орхуської конвенції, якою є "сприяння захисту права кожної людини нинішнього і прийдешніх поколінь жити в навколишньому середовищі, сприятливому для її здоров`я та добробуту".

Тобто, метою зазначеної Конвенції є досягнення певного "екологічного" результату, у зв`язку з чим оскарження рішення, дії чи бездіяльності державних органів та інших осіб, у порядку, передбаченому частиною 3 статті 9 Орхуської конвенції, відповідатиме меті зазначеної Конвенції лише у випадку оскарження порушення норми, яке призводить до негативного впливу на навколишнє природне середовища, або ж такого порушення, яке істотно знижує ефективність гарантій від негативного впливу на навколишнє природне середовище чи життя і здоров`я людини.

Враховуючи наведене порушення законодавства, що регулює порядок проведення процедури розгляду та врахування пропозицій громадськості стосовно детального плану території є підставою для скасування Розпорядження голови Харківської районної державної адміністрації від 20.05.2021 № 120 про затвердження «Детального плану території для визначення можливості розміщення об`єктів придорожнього сервісу за межами населених пунктів на території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області».

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, чого останнім зроблено не було.

Як свідчить позиція Європейського Суду з прав людини у справі "Дземюк проти України" (Заява № 42488/02) від 04.12.2014 р., принципи, які застосовуються до оцінки відповідальності держави за статтею 8 Конвенції в екологічних справах, загалом схожі незалежно від того, чи має справа розглядатися з точки зору позитивного обов`язку держави щодо вжиття належних та відповідних заходів для гарантування прав заявника за пунктом 1 статті 8 Конвенції або у контексті виправданого відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції "втручання органів державної влади". Більше того, процесуальні гарантії, доступні заявникові згідно зі статтею 8 Конвенції, можуть стати недієвими, а державу може бути визнано відповідальною за Конвенцією, якщо судове рішення, яким органи влади зобов`язано діяти певним чином в екологічних питаннях, ігнорується органами влади або залишається невиконаним протягом значного періоду часу (mutatis mutandis, рішення у справі "Ташкін та інші проти Туреччини", заява № 46117/99, пп. 124-125, ECHR 2004-X) (п. 89).

Європейський Суд з прав людини у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) вказав, що принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії.

Згідно із практикою Європейського Суду з прав людини одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу "Брумареску проти Румунії" (Brumarescu v. Romania) [GC], N 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII). Категорія "легітимні сподівання", за своїм змістом, є вимогою передбачуваності закону, адже норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, яка дає громадянинові змогу керуватися цією нормою у своїх діях.

Принцип пропорційності у розумінні Європейського Суду з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13 січня 2011 р. в справі "Чуйкіна проти України" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE, заява № 28924/04) констатував: " 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. theUnitedKingdom, пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24 жовтня 2019 року по справі №806/1243/17 (провадження №К/9901/46204/18, №К/9901/46744/18), останній наголошує на необхідності дотримання встановленої законом процедури прийняття відповідного акту суб`єкта владних повноважень, проте, звертає увагу, що саме по собі порушення такої процедури може бути підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що таке порушення вплинуло або могло вплинути на правильність оскаржуваного рішення.

Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).

Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.

Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action - invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Суд наголошує, що, у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: "протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків" і, на противагу йому, принцип "формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення".

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Аналогічна правова позиція неодноразово викладена Верховним Судом у своїх рішенням, зокрема, у постанові від 10.07.2019 (справа №804/639/18).

Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, а відтак, не довів правомірності свого рішення, у зв`язку з чим адміністративний позов підлягає задоволенню.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для частковго задоволення позову.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 9, 14, 72-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 262 КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Харківської районної державної адміністрації Харківської області (м. Харків, шосе Григорівське, 52), третя особа ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про визнання незаконним та скасування розпорядження задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати Розпорядження голови Харківської районної державної адміністрації від 20.05.2021 № 120 про затвердження «Детального плану території для визначення можливості розміщення об`єктів придорожнього сервісу за межами населених пунктів на території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області».

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Харківської районної державної адміністрації Харківської області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В. Єгупенко