Справа № 520/1953/22
Суддя: Спірідонов М.О.
Дата ухвалення: 2022-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2022 р. № 520/1953/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Спірідонова М.О., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (61022, м. Харків, Держпром, 3 під., 2 пов.) про зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просить суд зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугою років з 27 серпня 2021 року з розрахунку 80% від розміру заробітної плати без обмеження її розміру згідно довідок про складові заробітної плати, виданих Київською міською прокуратурою № 21/394 та №21/395 від 12.08.2021 року.

В обґрунтування позову зазначено, що не призначення та не виплата ОСОБА_1 пенсію за вислугою років з 27 серпня 2021 року з розрахунку 80% від розміру заробітної плати без обмеження її розміру згідно довідок про складові заробітної плати, виданих Київською міською прокуратурою № 21/394 та №21/395 від 12.08.2021 року є протиправною та такою, що порушує права позивача.

Ухвалою суду від 17.02.2022 року відкрито спрощене провадження по справі та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та отримана відповідачем через електронний кабінет, що підтверджується матеріалами справи.

Від відповідача, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, відзив на адміністративний позов не надходив, отже, своїм правом на подання відзиву по адміністративній справі відповідач не скористався.

Відповідно до ч. 2 ст. 175 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України зазначено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на вищезазначені приписи Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін в порядку письмового провадження за наявними в матеріалах справи доказами.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вивчивши норми матеріального та процесуального права, якими врегульовані спірні правовідносини вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав та мотивів.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 , 27.08.2021 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру".

Рішенням про відмову у призначення пенсії № 32 від 02.09.2021 року позивачу було відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років згідно ЗУ "Про прокуратуру" та зазначено, що відповідно до статті 86 ЗУ "Про прокуратуру", пенсія за вислугу років призначається незалежно від віку за наявності на день звернення вислугу років не менше 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Позивач, вбачаючи в зазначеному порушення своїх прав, звернувся за їх захистом до суду.

Під час розгляду справи судом також встановлено, що відповідно до трудової книжки позивача НОМЕР_1 , він працював на наступних посадах:

- з 01.09.1997 року по 29.06.2002 року - навчання в Національній юридичній академії України вмені ОСОБА_2 ;

- з 19.04.2002 року по 23.09.2002 року - призначений помічником прокурора Оболонського району з терміном стажування до одного року на час декретної відпустки ОСОБА_3 ;

- з 24.09.2002 року по 20.05.2012 року - призначений помічником прокурора Оболонського району з терміном стажування до одного року;

- з 21.05.2012 року по 14.06.2012 року - переведений старшим помічником прокурора Оболонського району м. Києва на час відпустки ОСОБА_4 по догляду за дитиною;

- з 15.06.2012 року по 09.04.2013 року - у зв`язку зі зміною у структурі призначений старшим прокурором Оболонського району м. Києва на на час відпустки ОСОБА_4 по догляду за дитиною;

- з 10.04.2013 року по 22.07.2015 року - переведений старшим прокурором прокуратури Оболонського району м. Києва;

- з 23.07.2015 року по 14.12.2015 року - призначений прокурором прокуратури Оболонського району міста Києва;

- з 15.12.2015 року по 14.03.2021 року - у зв`язку з успішним проходженням тестування передбаченого п.п. 1 п. 5 Перехідних положень ЗУ "Про прокуратуру" призначений прокурором Київської місцевої прокуратури № 5 м. Києва;

- з 15.03.2021 року по теперішній час у зв`язку з початком роботи окружних прокуратур та успішним проходженням атестації переведено прокурором Оболонської окружної прокуратури м. Києва.

Таким чином суд зазначає, що стаж позивача на час звернення з заявою про призначення пенсії становив 24 роки 8 місяців 1 день, стаж роботи на посадах прокурорів становив 20 років 11 місяців 3 дні.

Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам, зазначає наступне.

Частиною 1 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 5 листопада 1991 року, що діяла до 1 жовтня 2011 року) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 процентів від суми їхньої місячної заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 процентів місячного заробітку. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок пенсії проводиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VІ, який набрав чинності з 1 жовтня 2011 року, внесено зміни до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року № 1789-ХІІ, зокрема змінено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права. Встановлено, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років. З 15 липня 2015 року стаття 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року № 1789-XII щодо права на пенсійне забезпечення за вислугу років втратила чинність, у зв`язку із набранням чинності нового Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VI.

Таким чином, оскільки позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії 26.11.2021 року спірні правовідносини підлягають вирішенню за нормами Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VI.

Згідно із статтею 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 15 років.

У прокурорів та слідчих, які в період часу з 26 липня 2001 року до 1 жовтня 2011 року мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того, чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.

Судом встановлено, що вислуга років позивача станом на час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії складала 24 роки 8 місяців 1 день, стаж роботи на посадах прокурорів становив 20 років 11 місяців 3 дні, тобто вислуга років позивача є меншою від 25 років, визначених частиною 1 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, що не надає права на призначення пенсії за вислугу років.

Посилання позивача на те, що зміни в законодавстві, які звужують зміст та обсяг існуючих прав не повинні застосовуватися є безпідставним, оскільки у період дії статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року № 1789-XII у редакції від 26 липня 2001 року, що діяла до 30 вересня 2011 року, пенсії призначалися прокурорам і слідчим зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років.

Закон пов`язує виникнення права на пенсію за вислугу років для працівників органів прокуратури саме з наявністю стажу.

Право на пенсію не виникає само по собі у зв`язку з призначенням особи на посаду, стаж роботи на якій в майбутньому може слугувати підставою для призначення пенсії за вислугу років, крім випадку, коли така особа має відповідний обсяг стажу на момент призначення.

Відтак, особа, яка призначається на посаду прокурора не може вважатися такою, що набула права на отримання пенсії згідно Закону України, що діє на момент її призначення, якщо така особа не має відповідного стажу, що вимагається для призначення такої пенсії.

Так само, особа, що працює на посаді, що дає право на пенсію по вислузі років не може вважатися такою, що набула права на пенсію за нормами закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року № 1789-XII станом на 30.09.2011, якщо станом на вказану дату така особа не мала відповідного обсягу стажу, що вимагається вказаним законом на призначення пенсії за вислугу років.

Станом на 27.08.2021 року у позивача був відсутній стаж роботи 25 років, а тому, у період дії статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року № 1789-XII у редакції від 26 липня 2001 року позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, у зв`язку з чим при прийнятті Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII не відбулося звуження змісту та обсягу існуючих прав позивача, на призначення пенсії, оскільки таке право у позивача ще не виникло.

У справі «Суханов та Ільченко проти України» (рішення від 26 червня 2014 року, пункт 35) Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

Суд звертає увагу, що у спірних правовідносинах вимоги позивача не мають достатнього підґрунтя у національному законодавстві, оскільки зазнали змін норми законодавства щодо призначення пенсій працівникам органів прокуратури, а також немає усталеної практики національних судів на підтримку аналогічних скарг заявників. З огляду на це, у позивачки не було «законних сподівань», які могли б підпадати під дію статті 1 Першого протоколу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 липня 2018 року у справі №752/2806/17, від 30 серпня 2018 року у справі № 212/7438/16-а, від 31 жовтня 2018 року у справі № 638/1952/17, від 19.03.2019 року у справі № 428/10462/16-а.

Виходячи з вищевикладеного, та враховуючи те, що стаж позивача за вислугу років не достатній для призначення пенсії на підставі статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, а в період дії статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року № 1789-XII позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, суд дійшов висновку про те, що у спірних правовідносинах Пенсійний фонд України не порушив права позивача на пенсію.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (61022, м. Харків, Держпром, 3 під., 2 пов.) про зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Спірідонов М.О.