Справа № 460/10582/21
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2022-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2022 рокуЛьвівСправа № 460/10582/21 пров. № А/857/4653/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

розглянувши у письмовому провадженні у м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року (прийняте за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у м. Рівному суддею Нор У. М.) в адміністративній справі № 460/10582/21 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду із вказаним позовом, у якому просив:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 (далі - в/ч НОМЕР_1, відповідач) щодо не нарахування та невиплати йому середнього розміру грошового забезпечення за затримки розрахунку при звільненні за період з 06.09.2018 по 02.07.2021;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.09.2018 по 02.07.2021 у сумі 53 763,71 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що при звільненні з військової служби 06.09.2018 відповідач не здійснив з ним повного розрахунку, щодо індексації грошового забезпечення. На виконання рішення суду від 23.11.2020 у справі № 460/3311/20 відповідач 02.07.2021 нарахував та виплатив йому 53 770 грн 94 коп. індексації грошового забезпечення. Несвоєчасність проведення відповідачем розрахунку при звільненні стала підставою для звернення до суду з цим позовом.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього розміру грошового забезпечення за затримки розрахунку при звільненні за період з 06.09.2018 по 02.07.2021.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за затримки розрахунку при звільненні за період з 06.09.2018 по 02.07.2021 у сумі 53 151,76 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржила військова частина НОМЕР_1, яка вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права, а також з неповним з`ясуванням обставин справи. Тому просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що з прийняттям судового рішення, яким присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) не застосовуються.

Також вказує на те, що на день звільнення позивача спору між ним та відповідачем щодо виплачених сум не було. Спір щодо невиплати позивачу належних йому сум при звільнені виник вже після звільнення позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, відповідно до витягу з наказу Командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.09.2019 № 194 старшого прапорщика ОСОБА_1 , старшину монтажної роти дорожньо-мостового батальйону, звільненого наказом начальника 107 центру дорожнього забезпечення (по особовому складу) від 16.08.2018 № 12-РС з військової служби у запас за підпунктом "б" (за станом здоров`я) відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». З 06.09.2018 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23.11.2020 в адміністративній справі № 460/3311/20, яке набрало законної сили 25.03.2021, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 донарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2014 по 28.02.2018, з урахуванням проведеної виплати, зі встановленням базового місяця - січень 2008 року.

На виконання вказаного судового рішення, відповідачем 02.07.2021 перераховано на картковий рахунок позивача суму у розмірі 53 770,94 грн, що підтверджується випискою по картковому рахунку АТ «Ощадбанк».

Вважаючи протиправною несвоєчасну виплату при звільненні зі служби індексації грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з позовною заявою про нарахування та виплату середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (несвоєчасна виплата індексації грошового забезпечення) з 06.09.2018 по 02.07.2021.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що при звільненні позивача йому не було виплачено всі належні йому суми, чим порушено вимоги частини першої статті 116 КЗпП України, відтак, позивач набув право на стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

При цьому суд виходив із того, що сума середнього заробітку за час затримки виплати позивачеві при звільненні зі служби становить 332 198,51 грн. Разом з тим, суд вважав, що в порівнянні із виплаченою сумою грошового забезпечення у розмірі 53 770,94 грн, суму в розмірі 332 198,51 грн не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму такої компенсації, тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 53 151,76 грн.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються нормами спеціальних актів, зокрема: Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2016 № 178, тощо.

Проте, вказані нормативно-правові акти не містять норм щодо строків розрахунку при звільненні, щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відтак, за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними. Тобто, норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Варто зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

З урахуванням зазначеного, а також того, що спеціальне законодавство, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлює відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми трудового законодавства, що також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 31 жовтня 2019 року в справі № 825/598/17 та від 28 січня 2021 року у справі № 240/11214/19.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України, зокрема, визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З наведеного видно, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Враховуючи зазначене, а також те, що при звільненні позивача з ним не було проведено повного розрахунку при звільненні, позивач набув право на стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України.

Відтак, період з 06.09.2018 по 02.07.2021 є періодом затримки розрахунку при звільненні, за який відповідач повинен нарахувати та виплатити середній заробіток.

Відповідно до пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок №100) нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

При задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

У справі, що розглядається, судом враховано такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

З матеріалів справи видно, що розмір грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням становить 19 977 грн 60 коп. (липень 2018 року - 9988 грн 80 коп., серпень 2018 року - 9988 грн 80 коп.).

Для обчислення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необхідно застосовувати показник 322 грн 21 коп. за день (19 977 грн 60 коп. / 62 кількість календарних днів у липні та серпні 2018 року).

Період затримки фактичного розрахунку становить 1031 день, отже сума середнього грошового забезпечення становить 332 198 грн 51 коп. (322 грн 21 коп. х 1031 днів).

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що з урахуванням принципу справедливості та співмірності середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 53 151 грн 76 коп.

Так, з врахуванням принципу співмірності та порядку визначення істотності частки заборгованості при звільненні, який викладений в постанові Верховного Суду від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені складає: 53 770 грн 94 коп. сума індексації грошового забезпечення у належному розмірі, яку виплачено позивачу) / 332 198 грн 51 коп. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні) * 100 = 0,16 %.

Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з врахуванням істотності частки заборгованості (0,12 %) становить: 322 грн 21 коп. (середня заробітна плата за один день) * 0,16 % * 1031 день (дні затримки розрахунку) = 53 151 грн 76 коп.

Суд звертає увагу, що саме така правова позиція щодо обрахунку середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні викладена Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11. 2020 у справі № 480/3105/19.

При цьому, колегія суддів зазначає, що зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати як єдино правильний чи обов`язковий. Критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 821/2093/16.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні цієї справи, суд першої інстанції в повній мірі застосував принцип співмірності, з урахуванням таких обставин, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати тощо.

За таких обставин колегія суддів дійшла переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законим, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст.229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року в адміністративній справі № 460/10582/21 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин