Справа № 400/435/22
Суддя: Ярощук В.Г.
Дата ухвалення: 2022-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2022 р. № 400/435/22
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Ярощука В.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідача:Державної служби України з безпеки на транспорті, пр. Перемоги, 14, Київ, 01135,

про:визнання незаконною та скасування постанови від 16.12.2021р. № 306864 про застосування штрафу в сумі 8500,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

12 січня 2022 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Державної служби України з безпеки на транспорті (далі відповідач) та Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (Миколаївська область) про визнання протиправною та скасування постанови Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (Миколаївська область) від 16.12.2021 № 306864 (далі Постанова № 306864) про застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу в сумі 8 500,00 гривні.

Позов позивач обґрунтовує тим, що:

він не здійснював перевезення вантажу 20.10.2021 автомобілем MAN 18.463, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

при складанні постанови про притягнення позивача до юридичної відповідальності відповідач не врахував його пояснення щодо розірвання договору оренди транспортного засобу.

13.01.2022 Миколаївський окружний адміністративний суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі та розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Згідно зі статтею 1 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні введено воєнний стан, строк дії якого Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022 і від 17.05.2022 № 341/2022 продовжено з 05 години 30 хвилин відповідно 26.03.2022 строком на 30 діб, з 25.04.2022 строком на 30 діб та з 25.05.2022 строком на 90 діб.

Відповідно до підпункту 5 пункту 3 розділу V Переліку територіальних громад, що розташовані в районні проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 08 липня 2022 року, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 № 75 (у редакції наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 08.07.2022 № 147), Миколаївська міська територіальна громада, на території якої розміщується Миколаївський окружний адміністративний суд, віднесена до громад, що розташовані в районні проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні).

Враховуючи вищезазначене і значну інтенсивність воєнних (бойових) дій, що проводяться на цей час на території Миколаївської міської територіальної громади, суд не вбачає за можливе розглянути справу в судовому засіданні з викликом сторін. Тому ця справа розглядається судом у порядку письмового провадження. Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Адміністративний позов і ухвала суду від 13.01.2022 про відкриття провадження надіслані Державній службі України з безпеки на транспорті в її електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі та отримані ним відповідно 12.01.2022 і 13.01.2022, що підтверджується довідками про доставку електронного листа.

У встановлений ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 10.01.2022 п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали правом на подання відзиву відповідачі не скористались.

Поряд з цим, 07.07.2022 від представника Державної служби України з безпеки на транспорті через канцелярію суду засобами електронної пошти надійшов відзив на позовну заяву, тобто із значним порушенням строку для його подання.

У вищезазначеній процесуальній заяві представник Державної служби України з безпеки на транспорті заперечив проти задоволення позову і просив у задоволені позовних вимог відмовити повністю, а також клопотав про поновлення строку для надання відзиву з додатками.

Разом з тим, у цій заяві не зазначено, чим обумовлено таке значне прощення Державною службою України з безпеки на транспорті строку для подання відзиву. Будь-яких аргументів і доводів з цього приводу не наведено.

Відтак суд прийшов до висновку про відсутність підстав для поновлення строку для надання відзиву. Зазначена процесуальна заява представника відповідача не може вважатися заявою по сутті справи.

Що стосується безпосередньо позовних вимог, то підставами для відмови у задоволенні позові представник Державної служби України з безпеки на транспорті зазначає наступні:

згідно з товарно-транспортною накладною серія 12ААЗ № 765931 від 20.10.2021 автомобільним перевізником зазначено саме позивача;

при перевезенні вантажу з перевищенням вагових обмежень обов`язковим документом є дозвіл, який у водія був відсутній;

відсутність затвердженої методики проведення габаритно-вагового контролю не може бути підставою для звільнення перевізників від відповідальності за перевищення вагових параметрів;

зважування відповідного транспортного засобу здійснювалось належною вимірювальною технікою, яка перебувала в робочому стані;

запрошення на розгляд справи позивачу було направлено рекомендованим листом, який ним отримано завчасно; на розгляд справи позивачем не надано доводів, що спростовують той факт, що позивач був автомобільним перевізником 20.10.2021.

Розглянувши позовну заяву по суті, повно і всебічно, з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

23.04.2019 між позивачем і ОСОБА_2 укладено договір найму (оренди) транспортного засобу, який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області, а також зареєстровано в реєстрі за № 1299.

Відповідно до пункту 1.1 вищезазначеного договору ОСОБА_2 передав, а позивач прийняв за плату в користування транспортні засоби:

автомобіль марки MAN моделі 18.463, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

напівпричіп марки SCHMITZ моделі SPR 24, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Згідно з пунктом 1.2 договору майно, що передається в оренду, належить орендодавцю:

автомобіль на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3 , виданого та зареєстрованого ТСЦ 3246 від 31.01.2019, дата першої реєстрації 21.05.2008;

напівпричіп на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_4 , виданого та зареєстрованого ТСЦ 4841 від 16.02.2019, дата першої реєстрації 29.02.2012.

Пунктом 4.1 цього договору встановлено, що строк оренди транспортних засобів 5 (п`ять) років, з 03.04.2019 по 03.04.2024.

30.09.2020 між позивачем і ОСОБА_2 укладено Угоду про розірвання договору найму (оренди) транспортних засобів від 23.04.2019. Ця Угода нотаріально не посвідчена.

Згідно з Актом приймання-передачі транспортних засобів до Угоди про розірвання договору найму (оренди) транспортних засобів 30.09.2020 позивач передав, а ОСОБА_2 прийняв такі транспортні засоби:

автомобіль марки MAN моделі 18.463, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

напівпричіп марки SCHMITZ моделі SPR 24, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

20.10.2021 посадові особи відповідача провели на автомобільній дорозі М-О5 «Київ-Одеса» 452 км + 811 м ваговий контроль транспортного засобу MAN 18.463, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з причепом SCHMITZ SPR 24, реєстраційний номер НОМЕР_2 , за результатами чого склали акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № 316953. Відповідно до зазначеного акта автомобільним перевізником допущено перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 5 відсотків до 10 відсотків включно при перевезенні неподільного вантажу без відповідного дозволу або подільного вантажу.

Згідно з товарно-транспортної накладної серія 12ААЗ № 765931 від 20.10.2021 автомобільним перевізником був ФОП ОСОБА_1

10.11.2021 відповідач направив на адресу позивача Запрошення № 94730/20.2/24-21 у розгляді справи за актом № 316953 про скоєння порушення законодавства про автомобільний транспорт в Одеській області, відповідно до якого позивачу запропоновано прибути 25.11.2021 в Південне міжрегіональне управління Укртрансбезпеки для участі у розгляді справи про допущене позивачем порушення законодавства про автомобільний транспорт. Позивач отримав це запрошення 22.11.2021, що підтверджується Рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу № 766.

Після отримання запрошення позивач направив на адресу відповідача лист від 29.11.2021 № 39, у якому повідомив, що не використовує у своїй діяльності вказані в акті транспортні засоби з 30.09.2020.

16.12.2021 Південним міжрегіональним управлінням Укртрансбезпеки (Миколаївська область) винесено на підставі акта проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 20.10.2021 № 316953 постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 306864.

Згідно з цією постановою позивачем допущено порушення Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за яке передбачена абзацом чотирнадцятим частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт»: перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад від 5 відсотків до 10 відсотків включно при перевезенні неподільного вантажу без відповідного дозволу або подільного вантажу, а також постановлено стягнути з позивача адміністративно-господарський штраф у розмірі 8 500,00 гривень.

Вважаючи зазначену постанову протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходив з такого.

Відповідно до абзацу дванадцятого частини сьомої статті 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів у зонах габаритно-вагового контролю, вимоги до облаштування та технічного оснащення яких затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері автомобільного транспорту.

Частиною п`ятою статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що розглядати справи про накладення адміністративного-господарських штрафів за порушення, зазначені у цій статті, мають право посадові особи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті. Постанова про застосування адміністративно-господарських штрафів є виконавчим документом.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 103, Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Отже, Державна служба України з безпеки на транспорті, як центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, має повноваження щодо здійснення габаритно-вагового контролю транспортних засобів у зонах габаритно-вагового контролю, а його посадові особи розглядати справи про накладення адміністративно-господарських штрафів за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників.

Відповідно до пункту 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 03.03.2020 № 196-р «Про оптимізацію діяльності територіальних органів Державної служби з безпеки на транспорті» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) територіальні органи Державної служби з безпеки на транспорті утворені як структурні підрозділи апарату Служби, зокрема, Південне міжрегіональне управління Укртрансбезпеки.

Таким чином, Південне міжрегіональне управління Укртрансбезпеки не мало статусу юридичної особи, а його посадові особи були посадовими особами апарату Державної служби України з безпеки на транспорті.

Відповідно до частини першої статті 43 КАС України здатність мати процесуальні права та обов`язки в адміністративному судочинстві (адміністративна процесуальна правоздатність) визнається за громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, органами державної влади, іншими державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами, підприємствами, установами, організаціями (юридичними особами), адміністратором за випуском облігацій.

Оскільки Південне міжрегіональне управління Укртрансбезпеки було структурним підрозділом апарату Державної служби з безпеки на транспорті (центрального органу виконавчої влади) без статусу юридичної особи, тому воно не мало адміністративної процесуальної правоздатності і не могло мати процесуальні права та обов`язки в адміністративному судочинстві.

З огляду на це суд прийшов до висновку, що Південне міжрегіональне управління Укртрансбезпеки (Миколаївська область), яке позивач зазначив у позовній заяві як відповідач 2, не є належним відповідачем у цій справі.

Що стосується порядку здійснення державного контролю у сфері автомобільного транспорту суд зазначає наступне.

Згідно з частиною чотирнадцятою статті 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

У разі проведення позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі) автомобільний перевізник, що буде перевірятися, про час проведення перевірки не інформується (частина вісімнадцята статті 6 Закону України «Про автомобільний транспорт»).

Відповідно до частини двадцятої статті 6 Порядок проведення рейдових (перевірок на дорозі) та порядок здійснення габаритно-вагового контролю визначаються Кабінетом Міністрів України.

Абзацом першим пункту 25 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 № 1567 (далі Порядок № 1567) (у редакції, чинній до 04.02.2022), справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб`єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Оскаржувана постанова складена відповідачем 16.12.2021, тобто в межах двомісячного терміну з дня складення відповідного акта (20.10.2021).

У позовній заяві позивач вказує на те, що він не здійснював перевезення вантажу 20.10.2021 автомобілем MAN 18.463, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Тобто він не був автомобільним перевізником у розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт», а отже не є суб`єктом адміністративного правопорушення.

Абзацом першим частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що адміністративно-господарські штрафи за порушення законодавства про автомобільний транспорт застосовуються до автомобільних перевізників.

Таким чином, суб`єктами адміністративних правопорушень, диспозиції яких передбачені статтею 60 зазначеного Закону України, є автомобільні перевізники.

Відповідно до абзацу дев`ятнадцять частини першої статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Згідно з абзацом сімнадцятим глави 1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за № 128/2568, перевізник фізична або юридична особа суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезення вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами.

Частиною першою статті 909 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довіреній їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 917 Цивільного кодексу України перевізник зобов`язаний надати транспортні засоби під завантаження у строк, встановлений договором.

Будь-яких вимог щодо того, щоб перевізник зобов`язаний при перевезенні використовувати виключно ті транспортні засоби, які перебувають у його власності або в оренді, законодавством не встановлено.

Таким чином, автомобільний перевізник може використовувати при перевезені вантажів транспортні засоби, що йому не належать на праві власності або не перебувають в нього в оренді.

За правопорушення, передбачені статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», притягаються автомобільні перевізники не залежно від того, чи належить відповідний транспортний засіб їм на праві власності, а також чи перебувають транспортні засоби в них у наймі (оренді) або на іншому праві користування.

Тому суд відхилив аргументи позивача про те, що факт відсутності на момент виникнення спірних правовідносин у нього в наймі (оренді) відповідних транспортних засобів є беззаперечним свідченням того, що він не був автомобільним перевізником.

Згідно з частинами першою-третьою статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

При оформленні товарно-транспортної накладної вантажовідправник зазначає такі обов`язкові реквізити:

дата і місце складання;

вантажовідправник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті);

автомобільний перевізник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), прізвище, ім`я, по батькові водія та номер його посвідчення;

вантажоодержувач (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті);

транспортний засіб (марка, модель, тип, реєстраційний номер автомобіля, причепа/напівпричепа), його параметри із зазначенням довжини, ширини, висоти, загальної ваги, у тому числі з вантажем, та маси брутто;

пункти завантаження і розвантаження.

Абзацами першим і другим пункту 11.1 глави 11 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за № 128/2568, встановлено, що основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Отже, водій транспортного засобу при перевезені вантажів обов`язково повинен мати при собі і зобов`язаний пред`явити посадовим особам відповідача при здійсненні ними контрольних заходів товарно-транспортну накладну, у якій повинно бути зазначено інформацію про автомобільного перевізника.

Суд встановив, що у товарно-транспортної накладній серія 12ААЗ № 765931 від 20.10.2021 автомобільним перевізником зазначений ФОП ОСОБА_1 , тобто позивач.

З огляду на зазначене суд відхилив твердження позивача про те, що він не був автомобільним перевізником при виникненні спірних правовідносин.

Поряд з цим, у позовній заяві позивач акцентує увагу на тому, що при складанні постанови про притягнення його до відповідальності відповідач не врахував пояснення щодо розірвання договору оренди транспортного засобу.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Абзацом першим частини другої статті 639 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено, що якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або за домовленістю сторін.

Згідно з частиною третьою статті 639 ЦК України якщо сторони домовились про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Частиною другою статті 799 ЦК України передбачено, що договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

У підпункті 3.2 пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що нотаріальне посвідчення правочинів (договорів) є обов`язковим лише у передбачених законом випадках або коли сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору (частина четверта статті 639 ЦК України). Зокрема, вимоги щодо обов`язкового нотаріального посвідчення правочину встановлено для довіреності, що видається у порядку передоручення, договору іпотеки, договору купівлі-продажу об`єкта приватизації державного майна, договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи тощо; при цьому, однак, слід мати на увазі, що такого посвідчення не потребує договір, укладений за участю громадянина, який набув статусу суб`єкта підприємницької діяльності.

Таким чином, правочин про розірвання договору найму (оренди) транспортного засобу підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню:

за участю фізичної особи;

за участю суб`єкта підприємницької діяльності, зокрема фізичної особи підприємця, якщо відповідний договір найму (оренди) транспортного засобу був нотаріально посвідчений.

Згідно з частиною першою статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення такий договір є нікчемним.

Абзацом першим частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Отже, правочини про розірвання договору найму (оренди) транспортного засобу, які підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, є нікчемними у разі недодержання сторонами вимоги закону про їх нотаріальне посвідчення. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Поряд з цим, суд встановив, що 23.04.2019 між позивачем і ОСОБА_2 укладено договір найму (оренди) транспортного засобу, відповідно до пункту 1.1 якого ОСОБА_2 передав, а позивач прийняв за плату в користування транспортні засоби автомобіль марки MAN моделі 18.463, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та напівпричіп марки SCHMITZ моделі SPR 24, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Цей договір нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області.

30.09.2020 між позивачем і ОСОБА_2 укладено Угоду про розірвання договору найму (оренди) транспортних засобів від 23.04.2019. Ця Угода нотаріально не посвідчена.

З огляду на вищезазначене суд прийшов до висновку, що Угода про розірвання договору найму (оренди) транспортних засобів від 23.04.2019, укладена 30.09.2020 між позивачем і ОСОБА_2 , є нікчемною, оскільки сторонами не додержано вимоги закону про нотаріальне посвідчення такого правочину. Ця Угода не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з її недійсністю.

Тому відповідач правомірно не врахував при розгляді відповідної справи про відповідне правопорушення пояснення позивача щодо розірвання договору оренди транспортного засобу.

Відтак усі наведені в позовній заяві обґрунтування щодо протиправності оскаржуваної постанови спростовуються наявними матеріалами справи.

Будь-яких інших доказів та обставин, які, на думку позивача, свідчили б про протиправність оскаржуваної постанови, у позовній заяві не навів, а суд не встановив.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання протиправною та скасування постанови Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (Миколаївська область) про застосування адміністративно-господарського штрафу № 306864 від 16.12.2021.

Позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

З огляду на те, що позивачу відмовлено у задоволенні позову, відсутні підстави для вирішення питання розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 22, 139, 241-246, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволені позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_5 ) до Державної служби України з безпеки на транспорті (пр. Перемоги, 14, м. Київ, 01135; ) відмовити повністю.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

3. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.Г.Ярощук

Рішення складено в повному обсязі 15.07.2022