Справа № 826/17775/18
Суддя: Собків Ярослав Мар'янович
Дата ухвалення: 2022-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Собківа Я.М.,

суддів: Глущенко Я.Б., Черпіцької Л.Т.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 липня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний центр "Добробут-Дитинство" до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Медичний центр "Добробут-Дитинство" звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, в якому просило:

- визнати недійсним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у місті Києві від 06 липня 2018 року №, згідно з яким Головним управлінням ДПС у місті Києві збільшено суму грошового зобов`язання ТОВ "Медичний центр "Добробут-Дитинство" за платежем: податок на прибуток підприємств на загальну суму 217 126,00 грн., з яких 209 701,00 грн. основного платежу та 7 425,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій;

- визнати недійсним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у місті Києві від 02 жовтня 2018 року №, згідно з яким Головним управлінням ДПС у місті Києві збільшено суму грошового зобов`язання ТОВ "Медичний центр "Добробут-Дитинство" за платежем: податок на додану вартість на загальну суму 268 510,00 грн., з яких 214 808,00 грн. основного платежу та 53 702,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 липня 2021 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі Головне управління ДПС у м. Києві, посилаючись на порушення окружним адміністративним судом норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Станом на 14 липня 2022 року позивачем не надано до суду письмового відзиву (заперечень) на апеляційну скаргу.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 27 квітня 2018 року по 14 травня 2018 року на підставі від 27 квітня 2018 року №809/26-15-14-01-03, №810/26-15-14-01-03, №644/26-15-42-08, №1232/26-15-14-06-04, №2341/26-15-14-09, на підставі пункту 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, статті 77, пункту 82.1 статті 82 Податкового кодексу України та плану-графіка проведення документальних планових виїзних перевірок платників податків на 2018 рік, наказу Головного управління ДФС у місті Києві від 16 квітня 2018 року №6655 проведена планова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний центр "Добробут-Дитинство" з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2017 року, валютного - за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2017 року, з питань єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 03 вересня 2013 року по 31 грудня 2017 року, за результатами якої складено відповідний акт перевірки №363/26-15-14-01-03/38895554 від 29 травня 2018 року.

За результатами перевірки встановлено порушення Товариством з обмеженою відповідальністю "Медичний центр "Добробут-Дитинство":

- підпункту 14.1.11 та підпункту 14.1.138 пункту 14.1 статті 14, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, підпункту 138.3.1 пункту 138.3 та підпункту 138.3.3 пункту 138.3 статті 138 Податкового кодексу України, пункту 5 та пункту 15 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 "Дохід", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29 листопада 1999 року №290 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 14 грудня 1999 року за №860/4153, пункту 5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 11 "Зобов`язання", затвердженого наказом Міністерства фінансів України №20 від 31 січня 2000 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 14 лютого 2000 року №85/4306, пункту 7 Методичних рекомендацій з бухгалтерського обліку основних засобів, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 30 вересня 2003 року №561, пункту 8 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 14 "Оренда", затвердженого наказом Міністерством фінансів України від 28 липня 2000 року №181, в результаті чого занижено податок на прибуток підприємств в періоді, що перевірявся на загальну суму 209 701,00 грн., в т.ч. за 4 квартал 2015 року в сумі 180 000,00 грн., за 3 квартал 2016 року у сумі 29 701,00 грн.;

- підпункту 14.1.11 та підпункту 14.1.138 пункту 14.1 статті 14, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, підпункту 138.3.1 пункту 138.3 та підпункту 138.3.3 пункту 138.3 статті 138 Податкового кодексу України, пункту 5 та пункту 15 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 "Дохід", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29 листопада 1999 року №290 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 14 грудня 1999 року за №860/4153, пункту 5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 11 "Зобов`язання", затвердженого наказом Міністерства фінансів України №20 від 31 січня 2000 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 14 лютого 2000 року №85/4306, пункту 7 Методичних рекомендацій з бухгалтерського обліку основних засобів, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 30 вересня 2003 року №561, пункту 8 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 14 "Оренда", затвердженого наказом Міністерством фінансів України від 28 липня 2000 року №181, в результаті чого завищено від`ємне значення об`єкту оподаткування з податку на прибуток підприємств в періоді, що перевірявся на загальну суму 965 000,00 грн., у т.ч. за 4-ий квартал 2017 року в сумі 965 000,00 грн.;

- пункту 185.1 статті 185, пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість за травень 2015 року на суму 18 473,00 грн., за червень 2015 року на суму 37 038,00 грн., за липень 2015 року на суму 24 675,00 грн., за серпень 2015 року на суму 25 259,00 грн., за вересень 2015 року на суму 24 845,00 грн., за жовтень 2015 року на суму 36 474,00 грн., за листопад 2015 року на суму 37 980,00 грн., за грудень 2015 року на суму 38 899,00 грн., за січень 2016 року на суму 39 600,00 грн., за лютий 2016 року на суму 38 902,00 грн., за березень 2016 року на суму 38 632,00 грн., за квітень 2016 року на суму 45 494,00 грн., за травень 2016 року на суму 49 517,00 грн., за червень 2016 року на суму 50 296,00 грн., за липень 2016 року на суму 52 489,00 грн., за серпень 2016 року на суму 51 853,00 грн., за вересень 2016 року на суму 51 152,00 грн., за жовтень 2016 року на суму 57 330,00 грн., за листопад 2016 року на суму 56 139,00 грн., за грудень 2016 року на суму 58 991,00 грн., за січень 2017 року на суму 57 852,00 грн., за лютий 2017 року на суму 58 991,00 грн., за березень 2017 року на суму 55 288,00 грн., за квітень 2017 року на суму 54 457,00 грн., за травень 2017 року на суму 57 552,00 грн., за липень 2017 року на суму 203 691,00 грн., за серпень 2017 року на суму 8 377,00 грн.;

- пункту 46.1 статті 46, підпункту 47.1.1 пункту 47.1 статті 47, статті 51, пункту 70.16 статті 70, підпункту 176.2 "б" пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України, пункту 1.2, пункту 3.3 наказу Міністерства фінансів України від 13 січня 2015 року №4 "Про затвердження форми Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку і сум утриманого з них податку (форма №1ДФ) та Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків податку, і сум утриманого з них податку" щодо подання недостовірних даних про отримувачів доходів у звітах за 1, 2, 3, 4 квартал 2015 року, 1, 2, 3, 4 квартал 2016 року;

- пункту 8 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо несвоєчасної сплати єдиного соціального внеску в листопаді 2013 року в сумі 0,24 грн.;

- пункту 2.6 глави 2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління НБУ від 15 грудня 2004 року №637 із змінами та доповненнями та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України від 13 січня 2005 року №40/10320.

На підставі вказаних висновків акта перевірки податковим органом 06 липня 2018 року прийнято податкові повідомлення-рішення №, № та №.

За результатами адміністративного оскарження рішенням ДФС України від 27 вересня 2018 року №31504/6/99-99-11-01-25 скасовано податкові повідомлення-рішення від 06 липня 2018 року № та № в частині висновків акта перевірки щодо заниження податкових зобов`язань з податку на додану вартість по операціях з безоплатної передачі результатів роботи контакт-центру на загальну суму 1 110 207,71 грн.

З урахуванням зазначеного рішення ДФС України, Головним управлінням ДФС у місті Києві прийнято 02 жовтня 2018 року податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 268 510,00 грн., з яких 214 808,00 грн. за податковими зобов`язаннями та 53 702,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Вважаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення відповідача протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх охоронюваних законом прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 135.1 ст. 135 ПК України доходи, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з: доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті; інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Згідно з пп. 135.5.4 п. 135.5 ст. 135 ПК України інші доходи включають, в тому числі вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи.

Відповідно до п. 3 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 "Загальні вимоги до фінансової звітності" затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 №73, "зобов`язання" - це заборгованість підприємства, яка виникла внаслідок минулих подій і погашення якої в майбутньому, як очікується, призведе до зменшення ресурсів підприємства, що втілюють у собі економічні вигоди.

Тобто, під "кредиторською заборгованістю" мається на увазі заборгованість підприємства перед іншими юридичними і фізичними особами, що виникла в результаті здійснених раніше дій (подій), оцінена в гривнях і щодо якої в підприємства існують зобов`язання її погашення в певний строк.

Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про зобов`язання та її розкриття у фінансовій звітності визначені в Положенні (стандарті) бухгалтерського обліку 11 "Зобов`язання" (далі - П(С)БО 11, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.01.2000 №20.

За змістом п. 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Відповідно до п.п. 4, 5 і 6 П(С)БО 11 "Зобов`язання", за строком погашення зобов`язання поділяють на: довгострокові (очікуваний строк погашення перевищує 12 місяців або операційний цикл) та поточні (очікуваний строк погашення не перевищує операційного циклу чи 12 місяців).

Поточні зобов`язання відображаються в балансі за сумою погашення (недисконтованою сумою грошових коштів або їх еквівалентів, котра, як очікується, буде сплачена для погашення зобов`язання в процесі звичайної діяльності підприємства).

Зобов`язання визнається, якщо його оцінка може бути достовірно визначена та існує ймовірність зменшення економічних вигод у майбутньому внаслідок його погашення. Якщо на дату балансу раніше визнане зобов`язання не підлягає погашенню, то його сума включається до складу доходу звітного періоду.

Аналізуючи зміст п. 5 П(С)БО 11 "Зобов`язання" можна дійти правового висновку, що під словами "не підлягає погашенню" слід мати на увазі випадок, коли є впевненість у тому, що заборгованість уже не погашатиметься.

Вимогами підпункту 14.1.11 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що безнадійна заборгованість - заборгованість, що відповідає одній з таких ознак, зокрема, заборгованість суб`єктів господарювання, визнаних банкрутами у встановленому законом порядку або припинених як юридичні особи у зв`язку з їх ліквідацією.

Водночас, в межах спірних правовідносин, кредиторська заборгованість позивача виникла перед ФОП, а не юридичною особою.

При цьому, підстави для припинення зобов`язання визначені статтями 202-208 Господарського кодексу України.

Так, господарське зобов`язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов`язання; у разі поєднання управненої та зобов`язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами (частина 1 статті 202 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 3 статті 205 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється неможливістю виконання у разі ліквідації суб`єкта господарювання, якщо не допускається правонаступництво за цим зобов`язанням.

Згідно статті 52 Цивільного кодексу України навіть у разі втрати ФОП статусу суб`єкта підприємницької діяльності, така фізична особа відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Адже, за змістом положень ст.ст. 51, 52, 598-609 ЦК України, ст.ст. 202-208 ГК України, ч.8 ст.4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП, її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за зобов`язаною особою, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 04.12.2013 у справі №6-125цс13, від 09.08.2017 у справі №915/1056/16, від 09 серпня 2017 року у справі № 3-788гс17, постанові Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 12-113гс18.

Крім того, згідно роз`яснення, наданого ДФС України, якщо фізична особа-підприємець після закінчення процедури припинення підприємницької діяльності отримує дебіторську заборгованість або кредитори анулюють свої вимоги, то уся сума будь-якої заборгованості підлягає оподаткуванню за загальними правилами, встановленими розділом IV Податкового кодексу України для платників податку - фізичних осіб, що не є суб`єктами підприємницької діяльності.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що чинне законодавство урегульовує питання погашення кредиторської заборгованості перед фізичною особою після реєстрації припинення підприємницької діяльності відповідним ФОП та, як наслідок, відсутності підстав для визнання кредиторської заборгованості такою, що не підлягає погашенню та включається до складу доходів Товариства.

Як вбачається з акта перевірки, перевіркою встановлено завищення задекларованих Товариством показників у рядку 2050 Форми №2 "Собівартість реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг) на загальну суму 1 000 000,00 грн. у т.ч. за 4 квартал 2015 року на суму 1 000 000,00 грн. Вказаний висновок контролюючого органу ґрунтується на тому, що у 2015 році Товариство придбавало у ФОП ОСОБА_1 будівельні роботи.

З наявних матеріалів справи вбачається, що 03 листопада 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Медичний центр "Добробут-Дитинство" та ФОП ОСОБА_1 (підрядник) укладено договір підряду №03/11/15-ТК, за умовами якого підрядник зобов`язується відповідно до кошторисної документації, ДБН, ДСТУ, СНіП, власними та/або залученими силами і засобами виконати і здати замовнику в установлений даним договором строк комплекс робіт, передбачений кошторисною документацією, а саме: ремонт нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що є предметом договору, а замовник зобов`язується надати підряднику фронт робіт, забезпечити своєчасне фінансування робіт та прийняти їх відповідно до умов договору.

Пунктом 3.1 вказаного договору визначено, що вартість робіт за даним договором складає 1 000 000,00 грн.

В матеріалах справи наявний зведений кошторис, відповідно до якого вартість ремонту становить 1 000 000,00 грн., підписаний та скріплений печатками сторін 21 грудня 2015 року.

Також, на виконання умов вказаного договору №03/11/15-ТК від 03 листопада 2015 року сторонами складені та підписані відповідні акти приймання-передачі виконаних робіт.

Згідно п.п.134.1.1 ст.134 Податкового кодексу України (у редакції, станом на момент виникнення спірних правовідносин) об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Відповідно до п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України фінансовий результат до оподаткування збільшується на суму витрат на ремонт, реконструкцію, модернізацію або інші поліпшення невиробничих основних засобів чи невиробничих нематеріальних активів, віднесених до витрат відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності.

Підпунктом 138.3.2 пункту 138.3 статті 138 Податкового кодексу України встановлено, що не підлягають амортизації та проводяться за рахунок відповідних джерел: вартість гудвілу; витрати на придбання/самостійне виготовлення невиробничих основних засобів, невиробничих нематеріальних активів; витрати на ремонт, реконструкцію, модернізацію або інші поліпшення невиробничих основних засобів, невиробничих нематеріальних активів.

Цією ж нормою встановлено, що терміни "невиробничі основні засоби", "невиробничі нематеріальні активи" означають відповідно основні засоби, нематеріальні активи, не призначені для використання в господарській діяльності платника податку.

Таким чином, кваліфікуючою ознакою невиробничих основних засобів вважається їх непризначеність для використання в господарській діяльності. При цьому, тимчасове невикористання за прямим призначенням або використання з іншою метою, але в господарській діяльності платника податку, не є підставою для переведення таких основних засобів до складу невиробничих основних засобів.

Пунктами 14, 15 П(С)БО 7 "Основні засоби", передбачено, що первісна вартість основних засобів збільшується на суму витрат, пов`язаних з поліпшенням об`єкта (модернізація, модифікація, добудова, дообладнання, реконструкція тощо), що призводить до збільшення майбутніх економічних вигод, первісно очікуваних від використання об`єкта.

Витрати, що здійснюються для підтримання об`єкта в робочому стані та одержання первісно визначеної суми майбутніх економічних вигод від його використання, включаються до складу витрат. Вони не впливають на нарахування амортизації активу, оскільки є частиною його технічної експлуатації.

Аналогічна норма наведена і в п. 32 "Методичних рекомендацій з бухгалтерського обліку основних засобів", затверджених наказом Мінфіну України від 30.09.2003 р. № 561.

Спір, що виник в межах даних правовідносин, пов`язаний насамперед з різним трактуванням сутності проведених ремонтних робіт, а саме, питання визначення капітального ремонту (модернізації) та поточного ремонту.

У чинному законодавстві України відсутнє нормативне визначення поняття модернізації та ремонту.

Водночас, зі змісту п. 29 Методрекомендацій №561, вбачається, що рішення про характер і ознаки здійснюваних підприємством робіт, тобто, чи спрямовані вони на підвищення техніко-економічних можливостей (модернізація, модифікація, добудова, реконструкція) об`єкта, що приведе у майбутньому до збільшення економічних вигод, чи здійснюються вони для підтримання об`єкта в придатному для використання стані та одержання первісно визначеної суми майбутніх економічних вигод від його використання, приймається керівником підприємства з урахуванням результатів аналізу існуючої ситуації та суттєвості таких витрат.

Отже, якщо керівник приймає рішення, що той чи інший ремонт не призведе до підвищення техніко-економічних можливостей самого приміщення, а необхідне лише для підтримання об`єкта у придатному для використання стані, то такі витрати можна не вважати капітальними інвестиціями і відображати у складі витрат звітного періоду їх понесення.

Пунктом 29 Методрекомендацій №561 встановлено, що підставою для визнання капітальними інвестиціями витрат, пов`язаних з поліпшенням основних засобів, є зростання внаслідок цих витрат очікуваного терміну корисного використання об`єкта, кількості та/або якості продукції (робіт, послуг), яка виробляється (надається) цим об`єктом.

Ремонтні роботи, проведені позивачем, були направлені не на реконструкцію основних засобів, а на підтримання основних засобів у належному стані. Необхідність проведення ремонту була спричинена тим, що строк корисного використання основних засобів без проведення такого ремонту міг зменшитися.

Окрім того, податкові органи не наділені повноваженнями на власний розсуд визначати чи відбулося поліпшення основних засобів, чи ремонт був здійсненний для підтримання таких основних засобів у робочому стані. Разом із тим, позивач діяв на підставі чинних нормативних документів, які прямо передбачають, що здійснені позивачем роботи повинні відноситися до складу витрат.

Таким чином, вартість вказаних ремонтних робіт, правомірно включена позивачем до складу витрат.

З урахуванням наведеного в сукупності, колегія суддів приходить до висновку про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 06 липня 2018 року № та наявність підстав для його скасування.

В частині оскарження податкового повідомлення-рішення від 02 жовтня 2018 року №, колегія суддів зазначає наступне.

Дане повідомлення прийняте контролюючим органом з підстав того, що Товариством занижено податкові зобов`язання з податку на додану вартість по операціям безоплатної передачі ремонтів орендованих приміщень та транспортних засобів на загальну суму 214 808,92 грн.

Так, в акті перевірки вказано, що на підставі прийнятого Товариством рішення про припинення господарської діяльності з медичної практики протягом липня-серпня 2017 року позивач повернув орендодавцям частину орендованих приміщень, транспортних засобів та обладнання, однак станом на 31 грудня 2017 року продовжував нараховувати амортизаційні відрахування на ремонти таких орендованих основних засобів. На думку контролюючого органу, Товариство не класифікувало операцій з безоплатної передачі ремонтів орендованих приміщень та транспортних засобів об`єктом оподаткування ПДВ та, як наслідок, не визначало дані податкові зобов`язання, що є порушенням вимог пункту 185.1 статті 185, пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України.

Наявними матеріалами справи підтверджується та в ході перевірки встановлено, що з метою здійснення діяльності позивачем орендовано приміщення, транспортні засоби та обладнання на підставі відповідних договорів оренди:

- договір оренди нежитлових приміщень №24/01/14 від 21 січня 2014 року, укладений з ТОВ "Компанія Інбудтранс", предметом якого було нежитлове приміщення загальною площею 510,9 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Татарська, буд. 2-Е;

- договір оренди нежитлових приміщень №24/01/14 від 21 січня 2014 року, укладений з ТОВ "Компанія Інбудтранс", предметом якого було нежитлове приміщення загальною площею 449,4 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Татарська, буд. 2-Е;

- договір оренди нежитлових приміщень №01/12/16 від 01 грудня 2016 року, укладений з ТОВ "Компанія Інбудтранс", предметом якого було нежитлове приміщення загальною площею 960,3 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Татарська, буд. 2-Е;

- договір оренди нежитлового приміщення №68 від 15 вересня 2015 року, укладений з ТОВ "Ластівка ЛТД", предметом якого було нежитлове приміщення площею 486,92 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Іллінська, буд. 8;

- договір оренди нежитлового приміщення №31 від 16 квітня 2015 року, укладений з ТОВ "Ластівка ЛТД", предметом якого було нежитлове приміщення площею 532,57 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Іллінська, буд. 8;

- договір оренди обладнання №13/11/13-Т від 13 листопада 2013 року, укладений з ТОВ "РЕД ЛТД", предметом якого є обладнання;

- договір оренди транспортних засобів №05/11/13-Т від 05 листопада 2013 року, укладений з ТОВ "РЕД ЛТД", предметом якого є оренда транспортних засобів згідно переліку.

Згідно з пунктом 185.1 статті 185 ПКУ, об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку, зокрема з постачання товарів та послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 ПКУ.

Відповідно до підпункту "в" підпункту 14.1.185 та підпункту "в" підпункту 14.1.191 пункту 14.1 статті 14 ПКУ постачання товарів/послуг включає, зокрема, безоплатну передачу майна іншій особі, постачання послуг іншій особі на безоплатній основі.

Згідно з пунктом 188.1 статті 188 ПКУ база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

Крім того, база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни).

Враховуючи викладене, якщо платником - орендарем понесено витрати на поліпшення об`єкта оренди та такі витрати не компенсовано орендодавцем, то при поверненні об`єкта оренди таке поліпшення вважається безоплатно наданою послугою, яка підлягає оподаткуванню ПДВ.

При цьому, база обкладення ПДВ в орендаря повинна визначатися за правилами п. 188.1 ПК, передбаченими для постачання необоротних активів, а саме: виходячи із суми отриманої компенсації, але не нижче від залишкової вартості поліпшень за даними бухобліку, що склалася станом на початок звітного періоду, у якому передано поліпшене майно.

Частину зазначених приміщень, а також обладнання та транспортні засоби повернено позивачем орендодавцям у зв`язку з прийняттям рішення про припинення діяльності.

При цьому, умовами договорів оренди не передбачено порядок відшкодування поліпшень об`єкта оренди, а зазначено про те, що орендар зобов`язаний повернути об`єкт оренди в стані, у якому об`єкт перебував на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального зносу за період строку дії договору.

З акта перевірки також вбачається, що база обкладення ПДВ вирахувана податковим органом саме із залишкової вартості на дату повернення, що узгоджується з нормами чинного законодавства.

Водночас, наявними матеріалами справи підтверджується, що станом на 31 грудня 2017 року позивачем повернуто не всі орендовані нежитлові приміщення, а у користуванні ТОВ "Медичний центр "Добробут-Дитинство" продовжували перебувати 100 кв.м. приміщень, що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Татарська, 2-Е.

В той же час, в базу обкладення ПДВ контролюючим органом включено всю суму залишкової вартості майна, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Татарська, 2-Е у розмірі 1 000 000,00 грн., однак частиною такого майна позивач продовжував користуватися, що свідчить про неправомірність розрахунку суми податкового зобов`язання з ПДВ на підставі оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 02 жовтня 2018 року №.

Водночас, відповідно до правової позиції, викладеної зокрема у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2018 року (справа №813/3274/17), повноваження щодо визначення суми грошових зобов`язань та застосування штрафних (фінансових) санкцій за порушення норм законів з питань оподаткування або іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, є дискреційним повноваженням таких контролюючих органів. Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності рішення, передбаченим у Кодексі адміністративного судочинства України критеріям, не може підміняти контролюючий орган та перебирати на себе повноваження щодо застосування штрафу в іншому розмірі.

Таким чином, при неправомірному визначенні контролюючим органом суми грошових зобов`язань, відповідне податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню в повному обсязі, оскільки суд не уповноважений перебирати на себе дискреційні повноваження контролюючого органу з обчислення грошових зобов`язань.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведена правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, з огляду на що наявні підстави для задоволення адміністративного позову.

Згідно частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всі наведені апелянтом доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач Собків Я.М.

Суддя Глущенко Я.Б.

Суддя Черпіцька Л.Т.