Справа № 160/22252/21
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2022-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

12 липня 2022 року м. Дніпросправа № 160/22252/21
Суддя І інстанції Дєєв М.В.

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),

суддів: Ясенової Т.І., Сафронової С.В.,

за участю секретаря судового засідання Ліненко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним адміністративним позовом до суду з в якому, з урахуванням уточнень просив:

- стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на його користь невиплачену частину заробітної плати за період з 15.03.2021 по 22.10.2021, а саме різницю між посадовим окладом і надбавкою за вислугу років, які повинні були виплачуватись згідно вимог Закону України «Про прокуратуру» та фактично виплаченими коштами у сумі 196 765,73 грн. (сто дев`яносто шість тисяч сімсот шістдесят п`ять гривень 73 копійки);

- стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на його користь вихідну допомогу при звільненні в розмірі середньомісячної заробітної плати у сумі 8 093,03 грн.;

- стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 25.10.2021 і по день фактичного розрахунку;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Дніпропетровської обласної прокуратури витрати на професійну правничу допомогу у сумі 7 000,00 грн. (сім тисяч гривень) та судовий збір у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

В обґрунтування позову зазначено, що починаючи виведення позивача з 15.03.2021 поза штат осіб, які в межах Закону № 113 не отримали рішення про успішне проходження атестації, та тим самим зменшення їм заробітної плати, напряму суперечить вимогам ст. 6 Угоди про асоціацію та підриває принципи стабільності і дієвості демократичних інституцій, верховенства права та поваги до прав людини і основоположних свобод. Зміна назв органів прокуратури на підставі Закону №113 не могла відбуватись без переведення діючих прокурорів на посади у нових штатних розписах, що є порушенням ст..8 Конвенції в частині незаконного втручання у виконання прокурорами своїх обов`язків. За період з 15.03.2021 року по 22.10.2021 року йому нараховувалась заробітна платна у меншому розмірі ніж передбачено ч.1 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» якою визначено, що заробітна плата прокурора регулюється цим законом та не може визначатися іншими нормативно-правовим актами. При звільненні йому не виплачено вихідну допомогу як це передбачено ст. 44 КЗпП України та не виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2022 року позовні вимоги було задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури щодо не нарахування та не виплати позивачу заробітної плати з 15.03.2021 року по 22.10.2021 року в порядку та у розмірах, передбачених ч.ч.2-5 та 7 ст.81 Закону України «Про прокуратуру». Зобов`язано Дніпропетровську обласну прокуратуру нарахувати заробітну плату позивачу з 15.03.2021 року по 22.10.2021 року в порядку та у спосіб, визначені ч.ч.2-5 та 7 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» та виплатити різницю між фактично отриманою та належною до виплати. Визнано протиправною бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури щодо невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні. Зобов`язано Дніпропетровську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 8093,03 грн. (вісім тисяч дев`яносто три гривні три копійки). Зобов`язано Дніпропетровську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з 25.10.2021 року по день фактичного розрахунку з урахуванням середньоденного розміру 376,42 грн. (триста сімдесят шість гривень сорок дві копійки). У задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Дніпропетровська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вказує, що на правовідносини щодо нарахування та виплати заробітної плати позивачу, як прокурору місцевої прокуратури, у період з 15.03.2021 по 22.10.2021 рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018 (2840/18) не поширюється, оскільки ці правовідносини з 25.09.2019 року врегульовано іншим нормативно-правовим актом, а саме Законом № 113-ІХ, який є чинним та неконституційним не визнано. Так само є чинними і положення Постанови № 505, а тому підстави для її незастосування до 15.03.2021 року відсутні. Позивача звільнено з підстав та у порядку, визначених Законами № 1697-VІІ та № 113-ІХ, якими не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання. Статтею 44 КЗпП України спірні правовідносини взагалі не регулюються..

В судове засідання апеляційної інстанції сторони не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, позивач надав клопотання про розгляд справи без його участі.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 24.03.2010 по 22.10.2021 працював у органах прокуратури України, з 15.12.2015 на посаді прокурора Криворізької місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області.

З 15.03.2021 року наказом керівника Дніпропетровської обласної прокуратури №707к від 15.03.2021 року визначено робоче місце ОСОБА_1 - прокурора Криворізької місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області в Криворізькій південній окружній прокуратурі Дніпропетровської області.

З 22.10.2021 року наказом керівника Дніпропетровської обласної прокуратури № 3326к від 19.10.2021 року керуючись пунктом 3 частини першої статті 11 Закону України «Про прокуратуру» позивача звільнено з посади прокурора Криворізької місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації (підпункт 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури»).

Згідно з копій розрахункових листів позивача в період з березня по жовтень 2021 року, посадовий оклад на посадах, які обіймав позивач працюючи в органах прокуратури, становив - 5660 грн., вихідну допомогу при звільнені - не виплачено.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що Конституційний Суд України, вирішуючи питання оплати праці прокурорів (справа № 1-223/2018(2840/18)), виходив з того, що заробітна плата, як елемент організації та порядку діяльності прокуратури в розумінні статті 131-1 Основного Закону України, має визначатися виключно законом. У свою чергу, спеціальним законом, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, є Закон України «Про прокуратуру». Враховуючи те, що до Закону України «Про прокуратуру» не вносилися зміни (у тому числі Законом №113-ІХ) щодо умов оплати праці прокурорів до їх переведення до обласної, окружної прокуратури у встановленому законом порядку, суд вважає, що відповідач неправомірно нараховував та виплачував позивачу заробітну плату із застосуванням положень постанови Кабінету Міністрів України №505, а не виходячи із положень Закону України «Про прокуратуру». Крім цього, запроваджені Законом №113-ІХ такі умови оплати праці, на період реформування органів прокуратури (п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону№113-ІХ), є явно дискримінаційними враховуючи те, що Законом України «Про прокуратуру» передбачений єдиний правовий статус прокурорів незалежно від будь-яких ознак чи обставин, а отже існування різних умов оплати праці в однакових умовах, лише у зв`язку із зміною назви прокуратури та проходження атестації, не може відповідати принципу верховенства права. Також суд зазначив про наявність підстав для стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Колегія суддів частково не погоджується з такими висновками суд першої інстанції виходячи з наступного

Відповідно до ст. 1311 Конституції України, організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

15.07.2015 набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

У відповідності до частин 1-4 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Законом України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» доповнений розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, зокрема, пунктом 26, який передбачив, що норми і положення статті 81 Закону України від 14 жовтня 2014 року «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), вищенаведене положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України.

Отже, починаючи з 26.03.2020 прокурори мають право на заробітну плату у розмірах, яка визначена ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», а не постановою КМУ, оскільки само підґрунтя застосування постанови КМУ втратило чинність.

Заперечуючи таке право позивача, відповідач, посилається на те, що у зв`язку із прийняттям Закону України №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» були внесені зміни до Закону України «Про прокуратуру». Так, відповідно до абз. 3 п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-IX «за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури», при цьому йдеться саме про постанову КМУ №505 від 31.05.2012.

Також, вказаним Законом України № 113, зокрема, у частині 1 статті 7 Закону України «Про прокуратуру» у частині першій: пункт 1 викласти в такій редакції: « 1) Офіс Генерального прокурора»; слова «регіональні» та «місцеві» замінено відповідно на «обласні» та «окружні», а також передбачено, що переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора в обласні, окружні прокуратури відбувається лише у разі успішного проходження ними атестації.

З цих підстав суд першої інстанції вказує на те, що після ухвалення рішення Конституційним Судом України у справі № 1-223/2018(2840/18) відповідачем протиправно нараховувалась заробітна плата позивачу, якого не було переведено до Офісу Генерального прокурора, обласної, окружної прокуратури у встановленому законом порядку, виходячи з положень постанови КМУ №505.

Колегія суддів частково не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного .

Так, частиною 3 статті 6 КАС України визначено, що звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ч. 4 ст. 7 КАС України, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання оплати праці прокурорів (справа № 1-223/2018(2840/18)), виходив з того, що заробітна плата, як елемент організації та порядку діяльності прокуратури в розумінні статті 1311 Основного Закону України, має визначатися виключно законом. У свою чергу, спеціальним законом, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, є Закон України «Про прокуратуру».

Законом України від 19.09.2019 №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (Закон №113-IX), який набрав чинності 25.09.2019, запроваджено реформування системи органів прокуратури.

Відповідно до Закону № 113-IX частини третю - п`яту ст. 81 Закону «Про прокуратуру» викладено в іншій редакції та, зокрема, встановлено, що посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з відповідним коефіцієнтом.

Отже, Законом № 113-IX з 25.09.2019 визначено розмір посадового окладу працівника прокуратури в ст. 81 Закону №1697-VII.

Водночас, відповідно до абз. 3 п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-IX за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом керівника Дніпропетровської обласної прокуратури № 3326к від 19.10.2021 року керуючись пунктом 3 частини першої статті 11 Закону України «Про прокуратуру» позивача звільнено з посади прокурора Криворізької місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації (підпункт 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури») з 22 жовтня 2021 року.

Таким чином, у спірний період з 15.03.2021 року по 22.10.2021 позивач не мав статусу прокурора ані Офісу Генерального прокурора ані, обласної, ані окружної прокуратури, тому на нього не поширювалося положення норм частини 3 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону № 113 щодо розмірів посадових окладів прокурора окружної чи обласної прокуратури.

Пунктами 10, 11, 12 р. ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» 19.09.2019 № 113-IX, в редакції, яка діяла станом на спірний період 2021 року, яким запроваджено реформування системи органів прокуратури, передбачено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

Атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур.

12. Предметом атестації є оцінка:

1) професійної компетентності прокурора;

2) професійної етики та доброчесності прокурора.

Таким чином, у контексті п. 3, 10, 11, 12 р. ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України № 113 слід вважати, що статус прокурора, який призначений на посаду після проходження атестації, є відмінним від статусу прокурора, який був до набрання чинності цим Законом, та який підлягає збереженню до звільнення або призначення на посаду після проходження атестації.

Позивач не пройшов атестацію, у зв`язку з чим був звільнений.

Доводи суду першої інстанції щодо наявності дискримінації працівників прокуратури, які не пройшли атестацію, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки Закон України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» не поширюється на спірні відносини.

Так, згідно з п.2 ч.1 ст. 1 вказаного Закону, дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

В даному випадку певні обмеження в статусі прокурора, які застосовані до осіб, що не пройшли атестацію, передбачені Законом, мають правомірну мету реформування органів прокуратури, одним із способів досягнення такої мети є певна конкуренція між претендентами на заняття посади в органах прокуратури, яка, на переконання колегії суддів, не може вважатись дискримінацією.

З огляду на те, що вищезазначеною нормою Прикінцевих та перехідних положень Закону №113-ІХ прямо передбачено збереження відповідного правового статусу, який прокурори мали до набрання чинності цим Законом, колегія суддів вважає, що застосуванню підлягає редакція ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», що діяла до внесення змін Законом № 113- ІХ та згідно з якою посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а прокурора Генеральної прокуратури України встановлювався пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом 1,3.

Колегія суддів вважає, що саме виходячи з цієї величини підлягає розрахунку заробітна плата позивача за період з 15.03.2021 року по 22.10.2021 року з урахування відповідних надбавок та виплат.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача, конкретну суму неотриманої частини заробітної плати, то вона задоволенню не підлягає, оскільки матеріали справи не містять доказів нарахування позивачу відповідних сум, на підставі яких суд мав би можливість визначити конкретну суму стягнення, про що вірно зазначив суд першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За загальним правилом суд не може виходити за межі позовних вимог, тобто не може застосовувати інший спосіб захисту, ніж зазначив позивач у позовній заяві.

Як роз`яснив Верховний Суд України у п. 3 постанови Пленуму № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення», вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Колегія суддів враховує судову практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (Заява №28924/04) констатував, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

З урахуванням наведеного, суд визнає, що для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень слід вийти за межі позовних вимог.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні, а позовні вимоги в цій частині частковому задоволенню - в частині визнання неправомірними дій Дніпропетровської обласної прокуратури щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати у період з 15.03.2021 по 22.10.2021 виходячи із розміру, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», а також в частині зобов`язання Дніпропетровську обласну прокуратуру нарахувати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 15.03.2021 по 22.10.2021, виходячи із розміру заробітної плати, встановленої ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, що діяла станом на 24.09.2019 року до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» 19.09.2019 № 113-IX, з урахуванням усіх встановлених у цей період надбавок і премій та інших виплат, передбачених законодавством, та виплати вказаної заробітної плати з урахуванням фактично виплаченої суми за вказаний період.

Щодо правовідносин з приводу не нарахування та не виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення по день фактичного розрахунку колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно зі статтею 4 Закону № 1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Законом України «Про внесення змін до розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» щодо окремих аспектів дії перехідних положень» № 1554-IX від 15.06.2021 року, який набрав чинності 11.07.2021 року, а отже був чинний на час винесення наказу про звільнення позивача, п.п.2 п. 19 розділу II викладено в наступній редакції: установити, що прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 пункту 7 цього розділу, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора за умови настання однієї з таких підстав: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.

Таким чином, чітко визначеним нормою закону юридичним фактом, що зумовлює звільнення, у даному випадку, є не завершення процесу ліквідації чи реорганізації органу прокуратури чи завершення процедури скорочення чисельності прокурорів органу прокуратури, а виключно настання події - рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором.

Разом з тим, питання соціального та матеріально-побутового забезпечення прокурора та їх інших працівників органів прокуратури регулюються окремим розділом ІХ Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до статті 1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) він регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 40 КЗпП України визначено порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Так, за змістом пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, серед іншого, у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною четвертою статті 40 КЗпП України визначено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

При цьому, Законом №113-ІХ доповнено статтю 40 КЗпП України частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

В той же час приписами Закону № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі прийняття рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення працівника, є стаття 44 КЗпП України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначив, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 17 жовтня 2018 року у справі № 823/276/16, від 11 жовтня 2018 року у справі № 823/244/16 та від 08 жовтня 2019 року у справі №823/263/16.

Внесені Законом № 113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

З огляду на наведене, є вірним висновок суду першої інстанції, що внесені зміни Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-IX від 19.09.2019доЗакону України «Про прокуратуру» та до Кодексу законів про працю України не встановлюють жодних обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора на підставі 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури».

Внесені зміни в Кодекс законів про працю стосуються обмежень щодо застосування положень ч. 2 ст. 40, ст.ст. 42,42-1, ч.ч.1, 2 і 3 ст. 49-2, ст. 74, ч. 3 ст. 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус. Відтак, не встановлює обмеження щодо застосування ст. 44 Кодексу законів про працю України.

За наведено правового регулювання, колегія суддів приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку, про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Ураховуючи викладене, колегія суддів уважає помилковими доводи апеляційної скарги про відсутність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні.

На день звільнення позивачу не виплачено вихідну допомогу, передбачену статтею 44 КЗпП України.

За таких обставин колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивач набув права на виплату вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до статті 44 КЗпП України.

Щодо розрахунку суми вихідної допомоги колегія суддів зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з довідкою Дніпропетровської обласної прокуратури від 1312.2021 року № 21-605-21 середньомісячна заробітна плата позивача складає 8093,03 грн..

Щодо вимог позивача про не проведення з ним остаточного розрахунку при звільненні із органів прокуратури та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення по день фактичного розрахунку колегія суддів зазначає таке.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Аналіз статей 116, 117 КЗпП України, які передбачають обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні, а також те, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, дають підстави для висновку, що в спірних правовідносинах зазначений строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні навіть ще не розпочався, оскільки відсутній факт остаточного розрахунку з позивачем.

Перед усім такий висновок відповідає висновку Верховного Суду висловленому, зокрема, у справах №802/28/16-а (постанова від 20 червня 2018 року) та №823/761/17 (постанова від 25 липня 2019 року), № 440/2896/19 (постанова від 25 червня 2020 року).

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що ці вимоги є передчасними, оскільки фактично остаточний розрахунок при звільненні позивача з органів прокуратури з ним відповідач не провів.

За такого правового регулювання та обставин справи суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав задоволення вимог позову у цій частині.

Керуючись п.2 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 317, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2022 року змінити.

Виклавши абзац другий та третій резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Визнати неправомірними дії Дніпропетровської обласної прокуратури щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати у період з 15.03.2021 року по 22.10.2021 року виходячи із розміру, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Зобов`язати Дніпропетровську обласну прокуратуру нарахувати ОСОБА_1 заробітну плату за період з 15.03.2021 року по 22.10.2021 року, виходячи із розміру заробітної плати, встановленої ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, що діяла станом на 24.09.2019 року до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» 19.09.2019 № 113-IX, з урахуванням усіх встановлених у цей період надбавок і премій та інших виплат, передбачених законодавством, та виплатити вказану заробітну плату з урахуванням фактично виплаченої суми за вказаний період.»

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2022 року щодо зобов`язання Дніпропетровську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з 25.10.2021 року по день фактичного розрахунку з урахуванням середньоденного розміру 376,42 грн. (триста сімдесят шість гривень сорок дві копійки) - скасувати та прийняти нову постанову в цій частині, якою відмовити у задоволенні цієї частини позовних вимог.

В решті рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення в повному обсязі.

В повному обсязі постанова складена 14 липня 2022 року.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов

суддя Т.І. Ясенова

суддя С.В. Сафронова