Справа № 280/4672/20
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2022-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2022 року

м. Київ

справа №280/4672/20

адміністративне провадження № К/9901/32245/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Білак М.В.,

суддів: Губської О.А., Калашнікової О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за касаційною скаргою Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року (головуючий суддя - Сіпака А.В.)

та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2021 року (головуючий суддя - Сафронова С.В., судді: Чепурнов Д.В., Мельник В.В.)

у справі №280/4672/20

за позовом ОСОБА_1

до Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області, Міністерства внутрішніх справ України, Головного сервісного центру МВС

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та зобов`язання вчинити певні дії.

I. РУХ СПРАВИ

1. У липні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Голови ліквідаційної комісії Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області від 12 червня 2020 року № 58о/с в частині звільнення;

- поновити на посаді начальника територіального сервісного центру № 2342 Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області або на рівнозначній посаді, що буде існувати в структурі Міністерства внутрішніх справ України та Головному сервісному центрі МВС, зокрема;

- стягнути з Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 червня 2020 року по день ухвалення рішення;

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України та Головний сервісний центр МВС вчинити дії щодо вжиття заходів щодо призначення (переведення) на рівнозначну посаду до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Запорізькій області (філії ГСЦ МВС).

2. В обґрунтування позовних вимог зазначав про те, що Регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області фактично не було ліквідовано, а відбулась реорганізація. При звільненні не було запропоновано вакантні посади та не забезпечено можливість працевлаштування у новоутворений сервісний центр МВС України.

3. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року, з урахуванням ухвали від 12 січня 2021 року про виправлення описки, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2021 року, позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Регіонального сервісного центру в Запорізькій області від 12 червня 2020 року № 58о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з посади адміністратора територіального сервісного центру № 2342 (на правах відділу, місто Запоріжжя) Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області.

Поновлено ОСОБА_1 , державного службовця 6 рангу, на посаді начальника територіального сервісного центру № 2342 (на правах відділу, місто Запоріжжя) Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області з 17 червня 2020 року.

Стягнуто з Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 144 048,75 грн.

Зобов`язано Головний сервісний центр МВС вжити заходи щодо призначення (переведення) ОСОБА_1 на рівнозначну посаду до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Запорізькій області (філії ГСЦ МВС).

4. У поданій касаційній скарзі відповідач із посиланням на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

5. Ухвалою Верховного Суду від 04 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

6. Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що постановою Кабінету Міністрів України від 12 лютого 2020 року № 79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ. Установлено, що здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ, покладається на Міністерство внутрішніх справ; територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ, які ліквідуються, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до впорядкування структури Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ.

7. Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 03 березня 2020 року № 218 утворено ліквідаційні комісії територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ. Призначено головою ліквідаційної комісії Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області Чоботенко А.С.

8. 11 березня 2020 року позивач ознайомлений з попередженням про припинення державної служби на підставі пункту 1-1 частини першої, пункту 1 частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VІІІ) у зв`язку з ліквідацією Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області та звільнення із займаної посади не раніше 30 календарних днів з дня попередження.

9. Наказом голови ліквідаційної комісії Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області від 12 червня 2020 року № 58 о/с звільнено ОСОБА_1 , державного службовця 6 рангу, з посади начальника територіального сервісного центру № 2342 (на правах відділу, місто Запоріжжя) Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області, відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VІІІ у зв`язку з ліквідацією Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 лютого 2020 року № 79, із припиненням державної служби, 16 червня 2020 року.

10. Вважаючи своє звільнення неправомірним позивач звернувся до суду з позовом.

IIІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

11. Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у постанові Кабінету Міністрів України від 12 лютого 2020 року № 79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», як у розпорядчому акті органу державної влади, не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій територіальних органів з надання сервісних послуг МВС або передачі їх іншим органам виконавчої влади. Тож в системі МВС фактично відбулося приєднання 26 територіальних органів (РСЦ МВС), що були утворені в АРК, областях та у місті Києві, до головного міжрегіонального територіального органу - ГСЦ МВС, юрисдикція (повноваження) якого поширюються на всю територію України. Воднораз у структурі ГСЦ МВС утворено відокремлені структурні підрозділи - регіональні сервісні центри в АРК, областях та у місті Києві (РСЦ ГСЦ МВС), які діють як філії та здійснюють частину функцій ГСЦ МВС та усі функції колишніх РСЦ МВС, що припиняються.

12. Порівняння змісту Положення про Регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області та Положення про регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Запорізькій області (філія ГСЦ МВС) свідчить про виконання цими державними органами одних і тих же завдань та функцій, спрямованих на реалізацію повноважень Міністерства внутрішніх справ України у сфері надання сервісних послуг.

13. Суд першої інстанції вважав, що такі обставини свідчать про фактичну реорганізацію державного органу - Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області, а не його ліквідацію.

14. Посилаючись на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 816/979/17, вказував про те, що процедура вивільнення державних службовців з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідації державного органу чи його реорганізації, регулюється законодавством про працю, зокрема, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

15. При звільненні позивачу не було запропоновано будь-яку вакантну посаду та не вжито жодних заходів до його працевлаштування, не надано доказів відсутності вакантних посад на час звільнення, не надано доказів вжиття заходів з встановлення наявності у позивача права на переважне залишення на роботі, у зв`язку з чим не дотримано вимог статей 40, 49-2 КЗпП України та статті 87 Закону № 889-VІІІ.

16. Належним способом захисту порушеного права позивача суд вважав необхідність приведення сторін у первісний стан, який існував до видання наказу про звільнення.

17. Також суд виходив з того, що ліквідація Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області з покладенням завдань, повноважень та функцій цього органу на Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Запорізькій області передбачає зобов`язання роботодавця (держави) вжити заходів щодо працевлаштування працівників ліквідованого у такий спосіб органу.

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

18. Регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області у касаційній скарзі зазначає про помилковість позиції судів першої та апеляційної інстанцій при застосуванні вимог КЗпП України при звільненні на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VІІІ. У спірних правовідносинах вимоги КЗпП України, зокрема статті 36, частини другої статті 40, частини першої, третьої статті 49-2, не поширюються та не повинні застосовуватися судами під час розгляду цієї справи.

19. Відповідач вказує на те, що суди не звернули увагу на норму частини третьої статті 87 Закону №889-VІІІ, яка не передбачає обов`язку щодо пропонування іншої роботи. Крім того у Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області відсутнє право пропонувати вакантну посаду в іншому державному органі, зокрема у ГСЦ МВС або в його філіях.

20. До державних службовців застосовується особливий порядок звільнення, визначений нормами Закону № 889-VІІІ, а тому до спірних правовідносин норми статей 40, 49-2 КЗпП України не застосовуються.

21. Як на підставу касаційного оскарження судових рішень вказував на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема, застосування частини п`ятої статті 22, пункту 2 частини першої статті 41, пункту 1-1 частини першої, частини третьої статті 87 Закону № 889-VІІІ (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) у взаємодії зі статтею 36, частиною другою статті 40, частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України.

22. Адвокат позивача у відзиві на касаційну скаргу просив залишити її без задоволення. У обґрунтування відзиву зазначав, що з огляду на відсутність у Законі № 889-VІІІ відповідних спеціальних норм, які детально регламентували б порядок звільнення державного службовця через ліквідацію державного органу, при вирішені цієї справи застосуванню підлягають загальні норми, що передбачені КЗпП України.

23. Наполягає на тому, що у відповідача відбулась саме реорганізація, а не ліквідація, що впливає на право позивача на працевлаштування. Також стверджував про трудову дискримінацію по відношенню до позивача під час звільнення.

24. Головний сервісний центр МВС у відзиві на касаційну скаргу просив її задовольнити з огляду на законність звільнення позивача.

25. Регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області у відповіді на відзив позивача на касаційну скаргу вказував на дотримання вимог Закону № 889-VІІІ при звільненні позивача. При ліквідації діяльність юридичної особи припиняється без правонаступництва, тобто без переходу прав та зобов`язань до інших осіб.

V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ

26. Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України), вважає за необхідне зазначити наступне.

27. Касаційне провадження у справі, що розглядається, відкрите з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

28. Спірні правовідносини в цій справі склались з приводу звільнення позивача у червні 2020 року з займаної посади державної служби у зв`язку з ліквідацією державного органу.

29. Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

30. Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави.

31. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

32. Таким чином, за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.

33. Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, урегульовані Законом № 889-VІІІ.

34. Згідно з частинами другою і третьою статті 5 Закону № 889-VІІІ відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

35. Пунктом 4 частини першої статті 83 Закону № 889-VІІІ державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

36. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19 вересня 2019 року № 117-ІХ (далі - Закон № 117-IX, що діє з 25 вересня 2019 року) були внесені зміни та доповнення до Закону № 889-VIII.

37. Згідно з пунктом 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.

38. Постановою Кабінету Міністрів України від 12 лютого 2020 року № 79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком (пункт 1). Установлено, що здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ, покладається на Міністерство внутрішніх справ; територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ, які ліквідуються, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до впорядкування структури Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ (пункт 2).

39. До Переліку територіальних органів з надання сервісних послуг МВС, що ліквідуються, включено, зокрема, Регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області.

40. Суди попередніх інстанцій виходили з того, що в системі МВС фактично відбулося приєднання 26 територіальних органів (РСЦ МВС), що були утворені в АРК, областях та у місті Києві, до головного міжрегіонального територіального органу - ГСЦ МВС, юрисдикція (повноваження) якого поширюється на всю територію України. Воднораз у структурі ГСЦ МВС утворено відокремлені структурні підрозділи - регіональні сервісні центри в АРК, областях та у місті Києві (РСЦ ГСЦ МВС), які діють як філії та здійснюють частину функцій ГСЦ МВС та усі функції колишніх РСЦ МВС, що припиняються.

41. Також суд першої інстанції здійснив порівняння змісту Положення про регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області, затвердженого наказом МВС України від 07 листопада 2015 року № 1407, та Положення про регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Запорізькій області (філія ГСЦ МВС), затвердженого наказом ГСЦ МВС від 27 квітня 2020 року № 11. Результат такого порівняння свідчив про виконання цими державними органами одних і тих же завдань та функцій, спрямованих на реалізацію повноважень Міністерства внутрішніх справ України у сфері надання сервісних послуг.

42. Як було встановлено судом першої інстанції за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області з 05 березня 2020 року перебуває у стані припинення юридичної особи. В Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстрований відокремлений підрозділ - регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Запорізькій області (філія ГСЦ МВС).

43. Верховний Суд України в постановах від 17 жовтня 2011 року (справа № 21-237а11), від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14), від 19 січня 2016 року (справа № 810/1783/13-а) неодноразово висловлював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію.

44. Така позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах від 12 грудня 2018 року (справа №826/25887/15), від 17 липня 2019 року (справа №820/2932/16) та від 20 квітня 2022 року (справа № 400/2034/21).

45. Враховуючи зміст постанови Кабінету Міністрів України від 12 лютого 2020 року № 79 у контексті положень статті 104 Цивільного кодексу України, Верховний Суд погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанції про те, що на підставі цього розпорядчого акту фактично відбулась не ліквідація, а реорганізація територіального органу з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ як юридичної особи публічного права. До правонаступника - Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ - перейшли як функції та повноваження щодо реалізації державної політики у відповідних сферах, що виконувалися Регіональним сервісним центром МВС в Запорізькій області, так і майнові права та обов`язки цієї юридичної особи, що припиняється.

46. Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій мотивовано зазначили про обов`язок відповідача дотримуватися у спірній ситуації процедури припинення державної служби, встановленої для реорганізації державного органу (пункт 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII), а не ліквідації державного органу (пункт 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII).

47. Проте, приймаючи оскаржувані рішення, суди попередніх інстанцій застосували до спірних правовідносин норми КЗпП України та дійшли висновку про порушення процедури звільнення ОСОБА_1 . Із вказаним висновком колегія суддів Верховного Суду не погоджується з огляду на таке.

48. Вирішальним для спірних правовідносин є момент їх виникнення, враховуючи неодноразове внесення змін до Закону № 889-VІІІ.

49. Процедура вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників) регламентована положеннями частини другої статті 40, статей 42, 49-2 цього Кодексу, що містять юридичні гарантії забезпечення прав працівників від незаконного звільнення та сприяння у збереженні роботи, до яких можна віднести обов`язок роботодавця попередити працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці та вчинити дії щодо працевлаштування працівника, в тому числі з урахуванням переважного права на залишення на роботі, а також заборону на звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності або відпустки, крім випадку повної ліквідації підприємства, установи, організації.

50. Проте, відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

51. Верховний Суд, зокрема у постановах від 30 листопада 2021 року у справі №480/4055/20 та від 09 червня 2022 року у справі № 400/1781/21, роблячи ретроспективний аналіз положень Закону №889-VІІІ, зазначав, що стаття 87 цього Закону до набрання чинності Законом № 117-IX (тобто до 25 вересня 2019 року) визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю.

52. Після внесених Законом № 117-IX змін до статті 87 Закону № 889-VIII підстава звільнення державних службовців, раніше визначена пунктом 1 частини першої цієї статті, була розділена окремо на випадки скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу (пункт 1 частини першої) та ліквідації державного органу (пункт 1-1 частини першої). У частині процедури звільнення з цих підстав стаття 87 Закону № 889-VIII містила єдину норму про можливість видання наказу про звільнення в період тимчасової непрацездатності або відпустки державного службовця із зазначенням датою звільнення першого робочого дня останнього (частина п`ята).

53. Наступні зміни до статті 87 Закону № 889-VIII внесені згідно із Законами України від 14 січня 2020 року № 440-IX (набрав чинності 13 лютого 2020 року) та від 23 лютого 2021 року № 1285-ІХ (набрав чинності 06 березня 2021 року), якими законодавець урегулював особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю.

54. На час попередження позивача про наступне звільнення (11 березня 2020 року) та видання спірного наказу про звільнення (12 червня 2020 року) діяли положення Закону № 889-VIII у редакції Закону № 440-ІХ та стаття 40 КЗпП України у редакції Закону № 113-ІХ. Тобто можна констатувати, що на час виникнення спірних правовідносин особливості звільнення державних службовців, як осіб, що мають спеціальний статус, визначались саме Законом № 889-VIII, а отже, застосуванню підлягала частина третя статті 87 цього Закону, а не норми трудового законодавства.

55. Таким чином, посилання судів першої та апеляційної інстанцій у своїх рішеннях на те, що при винесенні наказу про звільнення позивача не були враховані положення законодавства про працю щодо гарантій вивільнюваних працівників, а саме - не було запропоновано жодних вакантних посад, а також порушено переважне право на залишення на роботі, встановлене статтею 49-2 КЗпП України, є помилковим з огляду на законодавче врегулювання спірних правовідносин.

56. Колегія суддів зауважує, що після відкриття провадження за вказаною касаційною скаргою Верховним Судом було сформовано правові висновки щодо застосування положень частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції Закону № 440-ІХ), зокрема, у постановах від 28 липня 2021 року у справі № 640/11024/20, від 08 грудня 2021 року у справі №380/3646/20, від 09 червня 2022 року у справі № 300/891/20, які підлягають врахуванню у цьому касаційному провадженні.

57. Як установлено судами, при попередженні позивача про наступне звільнення, йому не було запропоновано будь-яку іншу рівнозначну посаду або іншу роботу.

58. З цього приводу слід зазначити, що вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

59. Таким чином, із набранням чинності Законом № 440-ІХ законодавець надав можливість суб`єкту призначення або керівнику державної служби розірвати трудовий договір з державним службовцем з підстав, зокрема, ліквідації державного органу. При цьому, аналіз положень Закону № 889-VIII свідчить про те, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

60. Аналогічна правовий підхід застосований Верховний Судом у постановах від 28 липня 2021 року у справі № 640/11024/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 520/11687/2020, від 09 грудня 2021 року у справі № 640/20284/20, від 02 червня 2022 року у справі № 420/3541/20 (у спорах подібної категорії), підстав для відступу від висловленої позиції колегія суддів не знаходить.

61. У той же час посилання судів на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 08 серпня 2019 року у справі № 813/150/16 є помилковим з огляду на те, що спірні правовідносини та правовідносини у зазначених справах виникли у різний період та врегульовані різними нормами права.

62. Таким чином, враховуючи встановлені у цій справі фактичні обставини та приписи законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, Верховний Суд дійшов висновку про неправильне формулювання роботодавцем причини звільнення ОСОБА_1 , однак, при цьому дотримання процедури звільнення.

63. Відповідно до статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

64. Враховуючи неправильне застосування судами попередніх інстанцій статей 5, 40, 49-2 КЗпП України, статті 87 Закону № 889-VIII, Верховний Суд приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень та прийняття нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

65. Щодо розподілу судових витрат з огляду на результат касаційного розгляду слід зазначити таке.

66. Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

67. Згідно з положеннями статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

68. За правилами частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

69. Разом з тим, відповідно до частини другої цієї ж статті, при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

70. Отже, правила розподілу судових витрат відрізняються залежно від суб`єктного складу осіб, які беруть участь у справі.

71. Відповідачу, який є суб`єктом владних повноважень, не компенсуються витрати, у тому числі пов`язані зі сплатою судового збору, крім зазначених витрат на доказування, оскільки суб`єкт владних повноважень повинен нести усі ризики, пов`язані з прийняттям ним рішень, вчиненням дій чи допущенням бездіяльності, у тому числі необхідність відстоювати правомірність своєї поведінки в адміністративному суді. Такі обмеження у можливостях суб`єктів владних повноважень свідчать про загальну спрямованість адміністративного судочинства на захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у спірних відносинах із владою.

72. Враховуючи те, що Регіональним сервісним центром МВС в Запорізькій області було сплачено 4 683,14 грн судового збору за подання апеляційної скарги та 6 244,16 грн судового збору за подання касаційної скарги, а також не здійснювалось інших витрат, пов`язаних із залученням свідків та/або проведенням судових експертиз, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для компенсації відповідачу, як суб`єкту владних повноважень, судових витрат та, як наслідок, для задоволення його клопотання про покладення судових витрат на позивача.

Керуючись статтями 341, 345, 353, 356 КАС України, Верховний Суд,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2021 року у справі №280/4672/20 скасувати.

Ухвалити в справі № 280/4672/20 нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області, Міністерства внутрішніх справ України, Головного сервісного центру МВС про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з посади начальника територіального сервісного центру № 2342 (на правах відділу, м. Запоріжжя) Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області, зазначені в наказі голови ліквідаційної комісії Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області від 12 червня 2020 року № 58 о/с "Про звільнення державних службовців Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області», вказавши підставою звільнення - реорганізацію державного органу та пункт 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

М.В. Білак

О.А. Губська

О.В. Калашнікова,

Судді Верховного Суду