Справа № 280/8064/21
Суддя: Божко Л.А.
Дата ухвалення: 2022-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 травня 2022 року м. Дніпросправа № 280/8064/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Божко Л.А. (доповідач),

суддів: Лукманової О.М., Дурасової Ю.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.12.2021(суддя Батрак І.В.) за позовом за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу-,

в с т а н о в и В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області , в якому з урахуванням уточнення 05.10.2021 просив визнати протиправним та скасувати наказ від 30.07.2021 №55-к про звільнення позивача з посади заступника начальника начальника відділу безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Пологівського районного управління Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області; зобов`язати відповідача поновити позивача на роботі на посаді заступника начальника начальника відділу безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Пологівського районного управління Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.08.2021 по день винесення судового рішення.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 13.12.2021 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, де просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідно до КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України), а також у період перебування працівника у відпустці (перше речення ч. З ст. 40 КЗпП України). З урахуванням викладеного аналіз положень ст. 40 КЗпП України.

Під тиском начальника позивачем було складено заяву від 03.08.2021 про звільнення з займаної посади за власним бажанням. Позивач в цей період, а саме з 27.07.2021 по 06.08.2021 перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується листом непрацездатності.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини по справі, колегія суддів, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи підтверджено, 10.08.2018 ОСОБА_1 призначений на посаду заступника начальника - начальника відділу безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Пологівського районного управління ГУ Держпродспоживслужби в Запорізькій області на підставі наказу №89-к від 09.08.2018 (запис №12), 10.08.2018 складено Присягу державного службовця (запис №13); 10.11.2018 присвоєно 6 ранг державного службовця категорії Б (запис №14).

Наказом ГУ Держпродспоживслужби в Запорізькій області №95-кп на виконання ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22.07.2021 по справі №335/7749/21 позивача відсторонено від займаної посади на період з 23 липня 2021 року по 21 вересня 2021 року без збереження заробітної плати.

В період з 27.07.2021 по 06.08.2021 позивач перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується листом непрацездатності серія АЛВ №805024.

У заяві від 30.07.2021 на ім`я начальника ГУ Держпродспоживслужби в Запорізькій області Вагіс Т. позивач просив звільнити його з займаної посади за власним бажанням і надати виплати згідно з чинним законодавством 03.08.2021.

Наказом ГУ Держпродспоживслужби в Запорізькій області від 30.07.2021 №55-к ОСОБА_1 03 серпня 2021 року було звільнено з посади заступника начальника управління - начальника управління відділу безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Пологівського районного управління ГУ Держпродспоживслужби в Запорізькій області згідно зі ст. 86 Закону України Про державну службу на підставі заяви позивача від 30.07.2021.

З наказом ОСОБА_1 ознайомлений 03.08.2021, його копію отримав, про що свідчить особистий підпис; 03.08.2021 позивач отримав трудову книжку, про що свідчить особистий підпис в Журналі обліку руху трудових книжок.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам сторін суд зауважує на такому.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015.

Відповідно до частин другої-третьої статті 5 цього Закону відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

За правилами частини першої статті 83 Закону №889-VIII, державна служба припиняється:

1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону);

2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону);

3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону);

4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону);

5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону);

6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону);

7) у разі виходу державного службовця на пенсію або досягнення ним 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;

8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади";

9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).

В свою чергу, за правилами частини першої статті 86 Закону №889-VIII, державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Відповідно до частини другої цієї ж статті, державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

А в силу вимог частини третьої - суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Таким чином статтею 86 Закону №889-VIII встановлено, як правила припинення державної служби за ініціативою державного службовця, так і правила припинення державної служби за угодою сторін.

Що стосується припинення державної служби за угодою сторін, то норма частини другої статті 86 Закону №889-VIII в повній мірі відповідає положенню пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, за вимогами якої угода сторін є підставою для припинення трудового договору, з тією лише відмінністю, що для припинення державної служби встановлена додаткова умова, а саме, припинення трудових відносин з певним державним службовцем не повинно перешкоджати належному виконанню державним органом своїх обов`язків.

Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення державної служби за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються державним службовцем і відповідною уповноваженою особою державного органу у кожному конкретному випадку.

Припинення державної служби за частиною другою статті 86 Закону №889-VIII застосовується у випадку взаємної згоди сторін, а пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від державного службовця, так і від уповноваженої особи відповідного державного органу. При цьому, припинення державної служби за угодою сторін не передбачає попередження про звільнення ні від державного службовця, ні від державного органу, а день закінчення державної служби визначається сторонами виключно за взаємною згодою.

Як вбачається з матеріалів справи, та змісту заяви позивача від 30.07.2021 про звільнення за власним бажанням та спірного наказу ГУ Держпродспоживслужби в Запорізькій області від 30.07.2021 №55-к вбачається, що сторони домовились про дату звільнення 03.08.2021.

Таким чином, державний службовець та уповноважена особа відповідного державного органу домовилися про певну дату припинення трудового договору і, відповідно, правовідносин державної служби.

Така угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав. Анулювати таку домовленість можна також лише за взаємною згодою про це сторін.

Основною відмінністю між звільненням за угодою (або ж згодою) сторін та звільненням з ініціативи державного службовця є вираження бажання обох сторін одночасно у випадку угоди сторін та, відповідно, наявність бажання лише державного службовця у випадку припинення трудових відносин за його ініціативою.

Тобто, звільнення за угодою сторін передбачає, що державним службовцем та відповідним державним органом досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк. У свою чергу, звільнення з ініціативи державного службовця не передбачає обов`язкової наявності згоди уповноваженої особи відповідного державного органу на таке звільнення, оскільки в даному випадку державний службовець, реалізовує своє право, передбачене законодавством, а уповноважена особа відповідного державного органу вимушена погодитись зі звільненням державного службовця незалежно від свого бажання. Отже, законність припинення державної служби за угодою сторін фактично поставлено у залежність від наявності взаємної згоди державного службовця та уповноваженої особи відповідного державного органу на таке звільнення.

Разом із тим, за частиною другою статті 86 Закону №889-VIII державна служба може бути припиненою у будь-який строк, стосовно якого досягли домовленості державний службовець та уповноважена особа відповідного державного органу. Такий строк може бути як меншим, так і перевищувати встановлений для припинення державної служби за власним бажанням двотижневий період. При цьому, дату припинення трудових відносин за угодою сторін сторони визначають за взаємною домовленістю.

Верховний Суд України у постанові Пленуму від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» наголосив, що при досягненні домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді на це роботодавця і працівника (пункт 8).

Стосовно доводів позивача про протиправність звільнення його у період тимчасової непрацездатності, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 74 Закону №889-VIII дисциплінарне стягнення не може бути застосовано під час відсутності державного службовця на службі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, під час перебування його у відпустці або у відрядженні.

Згідно з частиною третьою статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Аналіз вищенаведених норм спеціального Закону та КЗпП України вказує на те, що звільнення працівника не допускається в день його тимчасової непрацездатності, якщо звільнення відбувається за ініціативою роботодавця. Однак, положення вказаної норми не містить заборони звільнення працівника, якщо таке звільнення відбувається за власним бажанням працівника, в тому числі за згодою сторін.

Таким чином, норми чинного законодавства не містять заборон чи обмежень на розірвання трудового договору за ініціативою працівника чи за згодою сторін під час тимчасової працездатності працівника.

Суд зазначає, що в даному випадку підставою для звільнення позивача з посади стала заява про звільнення за згодою сторін, а отже оскільки розірвання трудового договору відбулося не з ініціативи власника, то обмеження, встановлені частиною третьою статті 40 КЗпП, на вказані обставини не розповсюджуються.

Також суд критично оцінює доводи позивача про те, що заява про звільнення на підставі пункту частини другої статті 86 Закону №889-VIII написана ним під тиском, оскільки матеріали справи не містять доказів примушування позивача до написання заяви про звільнення. Крім того, позивач не зазначав та не надав суду доказів того, що він перебував в безпорадному стані при написанні заяви, а тому не міг усвідомлювати свої дії чи керувати своїми вчинками. Доказів звернення до правоохоронних органів з приводу здійснення на нього тиску матеріали справи не містять.

Водночас суд звертає увагу на висновок, зроблений у постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року в справі № 826/3388/18 про те, що Законом №889-VIIІ передбачений механізм реагування державних службовців на спроби вплинути на їхню діяльність, у зв`язку з чим звільнення під тиском не може обґрунтовуватися загальним посиланням на некоректну чи незаконну поведінку керівництва.

Також відповідно до положень пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст. 38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Підвищення ж емоційно-психологічного стану, не можна вважати примусом до написання заяви про звільнення.

Судом не встановлено, що станом на момент складання заяви про звільнення за угодою сторін було відсутнє відповідне волевиявлення позивача про припинення трудового договору за зазначеною підставою, в той час як наступна зміна власного рішення позивача не впливає на чинність досягнутої домовленості з роботодавцем (без його згоди на таку зміну).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що прийняте з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.12.2021 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова

суддя Ю. В. Дурасова