Справа № 640/26078/21
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2022-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.

Грибан І.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач), з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації (надалі - відповідач), в якій позивач просив суд:

- визнати дії Управління соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації щодо відмови ОСОБА_1 видати посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі пункту 2 частини 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни і гарантії їх соціального захисту" у відповідності до пункту 10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 12 травня 1994 року №302- протиправними;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації видати ОСОБА_1 посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі пункту 2 частини 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни і гарантії їх соціального захисту", як особі начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ України (Національної поліції), яка отримала інвалідність внаслідок захворювань одержаних в період проходження служби під час виконання службових обов`язків у відповідності до пункту 10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 12 травня 1994 року №302.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що він з 15 серпня 1995 року по 27 січня 2016 року проходив службу в органах внутрішніх справ та поліції, має статус учасника бойових дій. Як стверджує позивач, Національна поліція України є правоохоронним органом у складі Міністерства внутрішніх справ України, а тому на нього поширюються положення пункту 2 частини 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції з огляду на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що нормативно-правові акти, які були прийняті до утворення поліції і не суперечать законодавству, мають застосовуватися, як спеціальні норми права, до правовідносин, що виникають з приводу проходження служби поліцейськими до прийняття відповідних нормативно-правових актів.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог законодавства та є обґрунтованим. Крім того, відповідач зазначає, що в апеляційній скарзі позивач не обґрунтовано щодо порушення вимог законодавства зі сторони суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з 15 серпня 1995 року по 06 листопада 2015 року, а з 07 листопада 2015 року по 27 січня 2016 року у Національній поліції, що підтверджується записами у трудовій книжці.

14 липня 2017 року медичною (військово-лікарською) комісією Державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ по місту Києві" здійснено медичний огляд позивача, за результатами якого встановлено діагноз: захворювання підполковника поліції ОСОБА_1 , 1978 року народження, "Хронічний рецидивуючий панкреатит з порушенням секреторної функції. Хронічний некалькульозний холецистит. Хронічний криптогенний гепатоз. Гіпертонічна хвороба Іст. СН 0ст. Остеохондроз хребта з больовим синдромом. Хронічний простатит", ТАК, пов`язане з проходженням служби в поліції.

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія АВ №0999751 від 17 липня 2019 року позивачу встановлено ІІ група інвалідності з 17 липня 2019 року довічно, причина інвалідності: захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням служби в поліції.

У липні та серпні 2021 року позивач звернувся до Управління соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації із заявами, у яких просив видати йому посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

Листами від 13 липня 2021 року №100/06-7296 та від 20 серпня 2021 року №1090/06-8733 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, оскільки за на осіб, яким встановлено причинний зв`язок інвалідності "захворювання пов`язане з проходженням служби в поліції" чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не поширюється.

Вважаючи дії Управління соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації щодо відмови у видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни протиправними, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач отримав захворювання, пов`язані з проходження служби в поліції, а не під час проходження служби в органах внутрішніх справ, а також зважаючи на те, що законодавством не передбачено застосування до осіб, які проходять службу у поліції, узагальнюючого поняття особи рядового і начальницького складу, суд дійшов висновку про те, що відсутні підстави вважати, що позивач належить до складу осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ, а тому до нього не можуть бути застосовні положення пункту 2 частини 2 статті 7 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ, а тому позовній вимоги задоволенню не підлягають.

Надаючи правову оцінку правомірності прийнятого судом першої інстанції рішення з урахуванням доводів апеляційної скарги та встановлених обставин справи, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У частині 1 статті 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статті 4 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" №3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Статтею 7 Закону №3551-XII визначено осіб, які належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни.

Так, відповідно до частини 1 статті 7 Закону №3551-XII, до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

Пунктами 1, 2 частиною 2 статті 7 Закону №3551-XIІ встановлено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа:

1) військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами;

2) осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

Аналіз вищенаведеної норми Закону свідчить про те, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать, зокрема особи з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, одержаного під час виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) у зв`язку із захистом Батьківщини, перебуванням на фронті або участю в бойових діях у мирний час.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ з 15 серпня 1995 року по 06 листопада 2015 року, а з 07 листопада 2015 року по 27 січня 2016 року у Національній поліції, також судом встановлено, що позивачу встановлено ІІ групу інвалідності з 17 липня 2019 року, причина інвалідності: захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням служби в поліції.

Колегія суддів звертає увагу, що для надання особі статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до вищенаведених норм Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" необхідною є наявність таких умов як отримання військовослужбовцем інвалідності внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, що були одержані під час захисту Батьківщини та/або виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті, а також з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.

Матеріали ж справи свідчать про те, що інвалідність позивача настала внаслідок проходження служби в поліції, у мирний час, що виключає можливість надання йому статусу особи з інвалідністю саме внаслідок війни.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що віднесення особи до особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до ст. 7 Закону №3551-XII безпосередньо пов`язано з визначенням самого поняття "ветеран війни", яке міститься у статті 4 цього ж Закону, згідно з частиною першою якої ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Таким чином, визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до "осіб з інвалідністю внаслідок війни" за змістом Закону №3551-XII є те, що наданню особі такого статусу передує доведення факту безпосередньої участі у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Також, колегія суддів звертає увагу на лист Міністерства у справах ветеранів війни України №6075/02/09.1-21 від 15.06.2021 року, яким було надано роз`яснення, відповідно до яких пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.

Одночасно, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 2 ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» ветеранами органів внутрішніх справ визнаються громадяни України: особи з інвалідністю І та II групи, інвалідність яких настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, служби у військовому резерві під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, чи при виконанні службових обов`язків по охороні громадського порядку, боротьбі із злочинністю та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій.

Так, 07 листопада 2015 року набрав чинності Закон України "Про Національну поліцію" № 580-VIII від 02 липня 2015 року, який не містить законодавчої дефініції "особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ", натомість, застосовує термін "поліцейський" для позначення осіб, що проходять службу в органах поліції.

Водночас, вищевказаний закон не містить норм, які б прирівнювали правовий статус осіб рядового та начальницького органу внутрішніх справ та поліцейських.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що законодавством не передбачено застосування до осіб, які проходять службу у поліції, узагальнюючого поняття особи рядового і начальницького складу, а Національна поліція як центральний орган виконавчої влади не належить до військових формувань.

Наведене в сукупності свідчить, що законодавством не передбачено застосування до осіб, які проходять службу у поліції, узагальнюючого поняття особи рядового і начальницького складу, а перехід зі служби в органах внутрішніх справ на службу в органах поліції не свідчить про автоматичне поширення правового статусу "особа рядового та начальницького органу внутрішніх справ" на поліцейських.

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач отримав захворювання, пов`язані з проходження служби в поліції, а не під час проходження служби в органах внутрішніх справ, а також зважаючи на те, що законодавством не передбачено застосування до осіб, які проходять службу у поліції, узагальнюючого поняття особи рядового і начальницького складу, суд дійшов висновку про те, що відсутні підстави вважати, що позивач належить до складу осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ, а тому до нього не можуть бути застосовні положення пункту 2 частини 2 статті 7 Закону № 3551-ХІІ, а тому позовній вимоги задоволенню не підлягають.

Інші аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів і свідчать про незгоду позивача із правовою оцінкою суду щодо обставин справи, які суд встановив у процесі її розгляду.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що в апеляційній скарзі позивачем зазначено норми права, при цьому не зазначено, що саме порушено судом першої інстанції під час прийняття рішення.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді: О.О. Беспалов

І.О. Грибан