Справа № 280/2951/22
Суддя: Прудивус Олег Васильович
Дата ухвалення: 2022-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

18 липня 2022 року Справа № 280/2951/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Прудивуса О.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу

за позовною заявою: ОСОБА_1 (ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

до: Військової частини НОМЕР_3 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4, АДРЕСА_2)

про: визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень та зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

10.05.2022 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_3 (далі - відповідач), в якому позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій, що передбачена ст. 16-2 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за період з 2015 по 2018 роки, що сумарно складає 56 календарних днів, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій, що передбачена ст. 16-2 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за період з 2015 по 2018 роки, що сумарно складає 56 календарних днів, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- стягнути витрати на правничу грошову допомогу у розмірі 6 500,00 грн.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що у період з 16.08.2015 по 09.06.2018 він проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_3, а також приймав участь в антитерористичній операції, у зв`язку з чим має статус учасника бойових дій. Наказом відповідача від 09.06.2018 № 99-РС позивача знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_3. Позивач зауважив, що на момент звільнення з військової служби за ним обліковувалось 56 календарних днів невикористаної додаткової відпустки, що передбачена ст. 16-2 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Аналізуючи зміст положень вказаних нормативно-правових актів, посилаючись на правову позицію Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, висловлену у постанові від 16.05.2019 по зразковій справі № 620/4218, позивач робить висновок, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм повинна виплачуватись компенсація за всі не використані ними дні щорічної відпустки, у тому числі, за невикористані дні додаткової відпустки. Отже, оскільки відповідач не нарахував та не виплатив позивачу як учаснику бойових дій грошову компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку, ним, на переконання позивача, допущена протиправна бездіяльність. З огляду на викладені обставини у їх сукупності, представник позивача просить суд задовольнити позов повністю.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 16.05.2022 відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у порядку письмового провадження), у встановлений судом строк не подав відзиву на позовну заяву, а також не надіслав суду будь-яких заяв та заперечень проти позову.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У зв`язку з розглядом даної справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у порядку письмового провадження) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, розглянувши матеріали і з`ясувавши обставини адміністративної справи, дослідивши інші наявні у справі докази у їх сукупності, встановив таке.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідача зареєстровано як юридичну особу 12.11.2015.

У період з 16.08.2015 по 09.06.2018 роки позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_3, про що свідчить наявна у матеріалах справи копія довідки відповідача від 13.07.2021 № 1872 (а.с.9). У зв`язку з прийняттям участі в антитерористичній операції позивачу був наданий статус учасника бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням серія НОМЕР_2 , виданого 02.06.2015 (а.с.8).

Наказом відповідача від 09.06.2018 № 99-РС позивача було знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_3 (а.с.10).

Згідно з довідкою відповідача від 13.07.2021 № 1872 за час проходження військової служби, а саме з 16.08.2015 по 09.06.2018, позивачу як учаснику бойових дій додаткова відпустка, передбачена п. 12 ст. 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон України від 22.10.1993 № 3551-XII), не надавалась. Грошова компенсація не виплачувалась (а.с.9).

Вирішуючи питання стосовно можливості допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо не нарахування та невиплати при звільненні з військової служби позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій, що передбачена ст. 16-2 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон України від 15.11.1996 № 504/96-ВР) та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII, за період з 2015 по 2018 роки, що сумарно складає 56 календарних днів, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, суд виходить із такого.

Частиною другою ст. 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок та військову службу» (далі - Закон України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання, а саме межі реалізації військовослужбовцями своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, а також відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.

При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі визначено Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII).

Згідно зі ст. 1 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Приписами ст.ст. 1-2 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Статтею 10-1 вказаного вище нормативно-правового акту визначено право військовослужбовців на відпустки, порядок їх надання та відкликання з них. Так, відповідно до ч. 8 ст. 10-1 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У ст. 16-2 Закону України від 15.11.1996 №504/96-ВР законодавець передбачив, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України від 22.10.1993 № 3551-XII, особам, реабілітованим відповідно до Закону України від 17.04.1991 № 962-XII «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» (далі - Закон України від 17.04.1991 № 962-XII ), із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Отже, учасники бойових дій мають право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Статтею 5 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII визначено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги, як, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Згідно з абз. 2, 3 ч. 14 ст. 10-1 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті. У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Разом з тим, п.п. 17-19 ст. 10-1 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII встановлені обмеження щодо реалізації учасниками бойових дій їх права на отримання додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII, згідно з якими в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Натомість, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені п.п. 17-18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Відповідно до положень п. 21 ст. 10-1 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII у разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених п.п. 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів.

Слід зазначити, що правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні регламентовані Законом України від 21.10.1993 № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон України від 21.10.1993 № 3543-XII).

За приписами ст. 1 Закону України від 21.10.1993 № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно з ч. 8 ст. 4 Закону України від 21.10.1993 № 3543-XII з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Із аналізу зазначених норм вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Поряд із цим, Законом України від 20.12.1991 №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Так, судом встановлено, що Указом Президента України від 17.03.2014 №303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 17.03.2014 №1126-VI «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», було постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію. Як наслідок, позивач у період з 16.08.2015 по 09.06.2018 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_3, а також приймав безпосередню участь в антитерористичній операції, у зв`язку з чим йому наданий статус учасника бойових дій. Зазначене підтверджується наявною у матеріалах справи копією посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_2 , виданого 02.06.2015 (а.с.8).

09.06.2018 позивача було знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_3. За час проходження військової служби, а саме з 16.08.2015 по 09.06.2018, відповідач не надавав позивачу як учаснику бойових дій додаткову відпустку, передбачену п. 12 ст. 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII та не виплачував як альтернативу відповідну грошову компенсацію, про що свідчить наявна у матеріалах справи довідка відповідача від 13.07.2021 № 1872 (а.с.9).

Отже, оскільки положення законодавства у відповідній сфері правовідносин не обмежують та не припиняють право учасників бойових дій (у тому числі позивача) на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту мобілізації, суд вважає, що відповідач повинен був при виданні Наказу від 09.06.2018 № 99-РС провести з позивачем усі необхідні розрахунки щодо нарахування та виплати грошової компенсації за період з 2015 по 2018 роки, що сумарно складає 56 календарних днів, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, однак протиправно не зробив цього. Відповідну бездіяльність відповідача суд оцінює як протиправну. Відповідачем не надано доказів зворотнього.

При розв`язанні даного публічно-правового спору суд у відповідності до ч. 3 ст. 291 КАС України враховує правові висновки Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладені у рішенні від 16.05.2019 за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/18 (позов ОСОБА_1 до Військової частини А 1815 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, № в Єдиному державному реєстрі судових рішень 81798649).

Таким чином, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати при звільненні з військової служби позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій, що передбачена ст. 16-2 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII, за період з 2015 по 2018 роки, що сумарно складає 56 календарних днів, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, підлягають задоволенню.

Оцінюючи наявність правових підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій, що передбачена ст. 16-2 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII, за період з 2015 по 2018 роки, що сумарно складає 56 календарних днів, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, суд виходить із такого.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду.

Отже, суд, із урахуванням обставин, встановлених під час надання правової оцінки бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати при звільненні з військової служби позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій, що передбачена ст. 16-2 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII, з метою захисту прав, свобод та інтересів позивача, про захист яких він просить, вважає за необхідне зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій, за період з 2015 по 2018 роки, що сумарно складає 56 календарних днів, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Таким чином, на переконання суду, позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій, що передбачена ст. 16-2 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII, за період з 2015 по 2018 роки, що сумарно складає 56 календарних днів, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби є обґрунтованими, а відтак, в цій частині позов також підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу грошову допомогу у розмірі 6 500,00 грн., суд виходить із такого.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 6 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст. 30 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон України від 05.07.2012 № 5076-VI) гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Суд з`ясував, що з метою отримання правової допомоги між адвокатом Ільїним Олександром Миколайовичем та позивачем був укладений договір від 16.02.2022 № б/н (а.с.12). Додатковою угодою від 16.02.2022 № б/н до Договору про надання правничої допомоги від 16.02.2022 № б/н сторони визначили порядок розрахунків. Зокрема, узгоджено, що правнича допомога за даним спором складає 6 500 грн. Оплата здійснюється на підставі отриманого позивачем рахунку. За результатами надання юридичної допомоги складається акт, що підписується Сторонами. В акті вказується обсяг наданої адвокатом юридичної допомоги та її вартість (а.с.14).

У матеріалах справи наявні засвідчені примірники Акту приймання-передачі наданих послуг від 16.02.2022 № б/н на суму 6 5000,00 грн. (а.с.15) та квитанції до прибуткового касового ордера від 16.02.2022 № 13 (а.с.14а).

Слід зазначити, що суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Згідно зі ст. 30 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд зазначає, що нормами КАС України передбачено критерій співмірності гонорару адвоката, який полягає у тому, що заявлена адвокатом ціна своїх послуг повинна відповідати складності спору та об`єму робіт, часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт.

Поряд із цим, у ч. 6 ст. 134 КАС України законодавець регламентував, що у разі недотримання вимог ч. 5 ст. 134 КАС України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Із запровадженням з 15.12.2017 року змін до КАС України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме, як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат, керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.

Відповідний правозастосовний підхід є усталеним у вітчизняній судовій практиці та міститься, зокрема, у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.06.2022 по справі № 380/4759/21 (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 104794070).

З огляду на викладені вище обставини, враховуючи неподання відповідачем клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на правничу грошову допомогу у розмірі 6 500,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 КАС України. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позивачем, на переконання суду, доведено факт допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо не нарахування та невиплати при звільненні з військової служби позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій, що передбачена ст. 16-2 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII, за період з 2015 по 2018 роки, що сумарно складає 56 календарних днів, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

У свою чергу, суд вважає, що відповідач не надав суду докази на спростування обставин, якими позивач обґрунтував свої позовні вимоги.

Таким чином, адміністративний позов, на переконання суду, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI «Про судовий збір», підстави для вирішення питання щодо розподілу суми судового збору відсутні.

Враховуючи вищезазначене та керуючись ст.ст. 2, 6, 8 - 10, 14, 90, 139, 143, 241 - 246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 (ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_3 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4, АДРЕСА_2) про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень та зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_3 щодо не нарахування та невиплати при звільненні з військової служби ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій, що передбачена ст. 16-2 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за період з 2015 по 2018 роки, що сумарно складає 56 календарних днів, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій, що передбачена ст. 16-2 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за період з 2015 по 2018 роки, що сумарно складає 56 календарних днів, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_3 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4, АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 500,00 грн. (шість тисяч п`ятсот гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення виготовлено в повному обсязі та підписано 18 липня 2022 року.

Суддя О.В. Прудивус