Справа № 400/1422/22
Суддя: Ярощук В.Г.
Дата ухвалення: 2022-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2022 р. № 400/1422/22
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Ярощука В.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідача:Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, вул. Декабристів, 5-а, м. Миколаїв, 54001,
про:визнання протиправним та скасування рішення від 08.10.2021,

ВСТАНОВИВ:

01 лютого 2022 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) (далі позивач) до Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області (далі відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення відповідача про заборону в`їзду в Україну від 08.10.2021.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що:

усі його судимості за вчинені ним кримінальні правопорушення є погашеними;

він сплатив усі штрафи за вчинені ним адміністративні правопорушення, у тому числі, за порушення міграційного законодавства;

він є єдиним годувальником сім`ї;

він постійно з 2015 року працював в Україні у сфері будівництва та оздоблювальних робіт без оформлення трудового договору за наймом у приватних господарствах мешканців населених пунктів;

в`їзд і перебування його в Україні не може загрожувати (становити небезпеку) національній безпеці України або громадському порядку.

01.02.2022 Миколаївський окружний адміністративний суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі та розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.06.2022 постановлено витребувати у позивача і відповідача ряд доказів. Сторони частково виконали цю ухвалу.

Так, відповідач у заяві від 06.07.2022 причиною часткового невиконання ухвали про витребування доказів зазначив те, що відповідні докази зберігаються у Березанському районному секторі УДМС у Миколаївській області. А доставлення засвідчених належним чином документів, що витребував суд, в умовах воєнного стану займає досить тривалий час, що не залежить від УДМС у Миколаївській області.

У свою чергу, представниця позивача у листі, поданому до Миколаївського окружного адміністративного суду 04.07.2022, вказала на те, що надання частини запитуваних документів не можливо через ненадання інформації на адвокатські запити від Новобузького районного суду, Березанського відділу Очаківського об`єднаного управління Пенсійного фонду, Березанського відділення Очаківської об`єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів у Миколаївській області. Копії відповідних адвокатських запитів представниця позивача суду не подала.

На день розгляду цієї справи сторони додаткових доказів суду не надали.

Згідно зі статтею 1 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні введено воєнний стан, строк дії якого Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022 і від 17.05.2022 № 341/2022 продовжено з 05 години 30 хвилин відповідно 26.03.2022 строком на 30 діб, з 25.04.2022 строком на 30 діб, з 25.05.2022 строком на 90 діб.

Відповідно до підпункту 5 пункту 3 розділу V Переліку територіальних громад, що розташовані в районні проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 08 липня 2022 року, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 № 75 (у редакції наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 14.07.2022 № 152), Миколаївська міська територіальна громада, на території якої розміщується Миколаївський окружний адміністративний суд, віднесена до громад, що розташовані в районні проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні).

Враховуючи вищезазначене і значну інтенсивність воєнних (бойових) дій, що проводяться на території Миколаївської міської територіальної громади станом на день розгляду цієї справи, суд не вбачав за можливе розглянути справу в судовому засіданні з викликом сторін, а також допитати свідків у судовому засіданні, оскільки це несе значні ризики для життя і здоров`я учасників судового процесу.

Тому суд розглянув цю справа у порядку письмового провадження. Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Ухвала Миколаївського окружного адміністративного суду від 01.02.2022 про відкриття провадження надіслана відповідачу в його електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі та отримана ним 14.02.2022, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Відповідач правом на подачу відзиву не скористався. На підставі частини шостої статті 162 КАС України суд вирішив справу за наявними матеріалами.

Розглянувши позовну заяву, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Вірменія, що підтверджується його паспортом громадянина Вірменії НОМЕР_1 , виданий 19.05.2020 (а.с. 20, 21).

З 2010 року по 01.10.2021 згідно з Акта про фактичне проживання, виданого головою ОСББ «Сонячний-К» (а.с. 25), позивач фактично проживав за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з ним проживали: ОСОБА_4 (цивільна дружина), ОСОБА_5 (син) і ОСОБА_6 (донька).

У період спільного проживання ОСОБА_4 з позивачем, вона народила дві дитини:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком якого є ОСОБА_7 (громадянство не зазначено), що підтверджується свідоцтвом про народження від 19.05.2011 серія НОМЕР_2 (а.с. 28);

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком якої є ОСОБА_8 (громадянин України), що підтверджується свідоцтвом про народження від 27.11.2012 серія НОМЕР_3 (а.с. 29).

Тобто відповідно до матеріалів справи позивач не є рідним батьком ОСОБА_5 і ОСОБА_6 .

Згідно з Актом № 1968 обстеження житлово-побутових умов, виданого Коблівською сільською радою 06.11.2019 (а.с. 32), і Актом № 11 обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеного соціальним інспектором 12.03.2020 (а.с. 33), із позивачем за вищевказаною адресою також іще проживала ОСОБА_9 , матір його цивільної дружини.

З 2015 року по жовтень позивач працював у сфері будівництва та оздоблювальних робіт без оформлення трудового договору за наймом у приватних господарствах, що підтверджується Актом від 22.01.2022 (а.с. 26). Інформацію про свої доходи та розмір сплачених ним податку на доходи з фізичних осіб за цей період позивач суду не надав.

Поряд з цим, як слідує зі вступної частини ухвали Новобузького районного суду Миколаївської області від 17.12.2015 у справі 481/1865/15-к позивач увесь 2015 рік до 17.12.2015 відбував покарання у виді позбавлення волі у Новобузькому виправному центрі № 103 УДПтС України у Миколаївській області.

У період із червня 2020 року по грудень 2020 року цивільна дружина позивача, ОСОБА_4 , отримувала виплати в розмірі до 5000,00 грн від Управління соціального захисту населення Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області, що підтверджується копією Довідки форми ОК-5 за період із січня 2004 року по грудень 2020 року (а.с. 34-35). Відомості про доходи, які одержала ОСОБА_4 у 2021-2022 роках, позивач не надав.

Позивач за період перебування в Україні двічі притягався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних тяжких злочинів (а.с. 11, зворотній бік, 15, 16):

08.10.2014 за частиною першою статті 121 Кримінального кодексу України (далі КК України), від відбування покарання за яке він був умовно-достроково звільнений за ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 17.12.2015;

07.04.2017 за частиною четвертою статті 296 КК України, від відбування покарання за яке, як зазначає позивач у позовній заяві (а.с. 5), його звільнено за ухвалою Березанського районного суду Миколаївської області від 27.11.2019 у зв`язку із закінченням іспитового строку.

Крім цього, матеріалами справи підтверджується три факти притягнення відповідача до адміністративної відповідальності:

1) 26.07.2016 позивача притягнуто Березанським сектором УДМС в Миколаївській області до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) за фактом його перебування на території України з порушенням вимог законодавства, а саме: з 05.05.2009 він ухилявся від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, про що складено протокол про адміністративне правопорушення ПР ММК 041921 (а.с. 18). Згідно з поясненнями позивача, що зазначені в цьому протоколі, з ним він був згідний (а.с. 18, зворотній бік).

За вказане правопорушення відповідач наклав на позивача адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510,00 грн (з урахуванням частини другої статті 308 КУпАП 1020,00 грн), що підтверджується постановою відповідача від 26.07.2016 ПН ММК 041921 (а.с. 19).

У зв`язку з тим, що позивач добровільне не заплатив зазначений штраф, на підставі постанови відповідача № ПН ММК 041921 начальником Березанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області 02.09.2016 прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення з позивача на користь держави штрафу у розмірі 1020,00 гривень.

05.01.2022 позивач сплатив штраф у розмірі 1372,00 грн за ВП 59810632, що підтверджується банківською квитанцією від 05.01.2022 № 0.0.1 (а.с. 38).

Цього ж дня начальником Березанського районного відділу державної виконавчої служби у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження № 59810632 з примусового виконання постанови № 041921, виданої 26.07.2016, про стягнення з ОСОБА_1 штрафу в сумі 1020,00 гривень.

2) 22.05.2017 позивача притягнуто Управлінням Патрульної поліції м. Миколаєва до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного порушення, передбаченого частиною другою статті 126 КУпАП (керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом) та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510,00 грн, що підтверджується постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 22.05.2017 серія БР № 457700 (а.с. 17).

Адміністративний штрафу за порушення правил дорожнього руху, як зазначає позивач у позовній заяві (а.с. 5), сплачено ним двічі, що підтверджується банківськими квитанціями № 55 від 08.04.2019 на суму 510,00 грн (а.с. 36) та № від 13.01.2022 на суму 1372 грн (а.с. 37).

Згідно з інформацією, що наведена в листі Березанського відділу Державної виконавчої служби у Миколаївському районі Миколаївської області від 12.01.2021 № 207/20.12-39 (а.с. 24), виконавче провадження по стягненню вищезазначеного штрафу завершено 04.07.2019 на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

3) 14.09.2021 позивача притягнуто Березанським сектором УДМС в Миколаївській області до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 203 КУпАП (порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні і транзитного проїзду через територію України) та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1700,00 грн, який згідно з листом відповідача від 18.01.2022 № 4801.6-308/48.2-22 (а.с. 15, зворотній бік) сплачений 14.09.2021.

У листі відділення поліції № 8 Миколаївського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 31.01.2022 № 06-Аз/58-2022 (а.с. 23) на ім`я адвоката Валентини Григорян зазначено, що:

«В ході проведення звірки з ІТС ІПНП було встановлено, що 14.09.2021 року надійшов рапорт старшого оперуповноваженого сектору карного пошуку відділення поліції № 8 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області лейтенанта поліції ОСОБА_10 про те, що ним під час проведення оперативно-профілактичного відпрацювання території Коблівської ОТГ під умовною назвою «Мігрант», було виявлено гр. ОСОБА_1 , 1975 року народження, який незаконно перебуває на території України.

Дане повідомлення було зареєстровано до ІП «Єдиний облік» ІТС ІПНП ВП № 8 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області від 14.09.2021 року за № 3763.

14.09.2021 року за вих.№ 6399/58-2021 року старшим оперуповноваженим сектору карного пошуку відділенням поліції № 8 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області лейтенантом поліції ОСОБА_10 було направлено повідомлення завідуючій Березанського РС УДМС України в Миколаївській області ОСОБА_11 з метою вжиття заходів до іноземця-порушника гр. ОСОБА_1 , згідно діючого законодавства.»

14.09.2021 відповідач прийняв рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни, яке він виконав 01.10.2021, виїхавши за межі території України, що підтверджується листом відповідача від 18.01.2022 № 4801.6-308/48.2-22 (а.с. 15, зворотній бік). У матеріалах справи відсутня будь-яка інформація про оскарження позивачем рішення про його примусове повернення до країни походження або третьої країни.

22.09.2021 відділення поліції № 8 Миколаївського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області надіслало Управлінню Державної міграційної служби України в Миколаївській області подання від 20.09.2021 № 6524/58-2021 про вжиття відповідних заходів реагування, а саме: прийняти рішення про заборону в`їзду на територію України на три роки позивачу на підставі статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та наказу Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 № 1235 (а.с. 16).

Подання обґрунтовано тим, що позивач за час перебування в Україні: офіційно працевлаштованим не був; неодноразово притягався до кримінальної та адміністративної відповідальності; за не плату адміністративного штрафу за порушення правил дорожнього руху відповідні матеріали було направлено органу ДВС; веде аморальний спосіб життя, періодично вживає алкогольні напої.

08.10.2021 на підставі подання відділенням поліції № 8 Миколаївського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області 20.09.2021 № 6524/58-2021 відповідач прийняв рішення про заборону в`їзду в Україну (далі Рішення від 08.10.2021), відповідно до якого громадянину Вірменії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заборонено в`їзд в Україну строком на 3 роки, до 08.10.2024 (а.с. 11-13).

Рішення від 08.10.2021 прийнято з підстав, передбачених абзацами три і сім частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (а.с. 12, зворотній бік; а.с. 13 лицьовий бік).

Вважаючи Рішення від 08.10.2021 протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Згідно з частиною першою статті 26 Конституції України та частиною першою статті 3 Закону № 3373-VI іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Частиною першою статті 33 Основного Закону України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до статті 9 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (частина друга статті 29 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948).

Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 3373-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Згідно з частиною другою статті 26 Закону № 3373-VI рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Таким чином, зазначені в частині першій статті 26 Закону № 3373-VI органи державної влади наділенні повноваженнями щодо прийняття рішень про примусове повернення іноземців та апатридів в країну походження або третю країну. При цьому примусове повернення іноземців і апатридів може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з першим реченням частини третьої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон № 3373-VI) рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України.

Пунктом 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360, державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відповідно до абзацу першого пункту 7 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360, ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Абзацом першим пункту 3 Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 № 1235, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.01.2014 за № 25/24802 (далі Інструкція № 1235), встановлено, що рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, третьому та сьомому частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Отже до повноважень відповідача належить прийняття рішень про заборону в`їзду в Україну особам за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, третьому та сьомому частини першої статті 13 Закону № 3373-VI.

Відповідно до підпунктів «б» і «д» пункту 4 Інструкції № 1235 рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою:

підрозділів кримінальної поліції у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності;

за власною ініціативою або за поданням державного, приватного виконавця у разі якщо під час попереднього перебування на території України особа не виконала рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або має інші невиконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну.

Згідно з абзацом першим пункту 5 Інструкції № 1235 після отримання даних, які обґрунтовують необхідність заборони в`їзду в Україну особі, органи та підрозділи, визначені у пункті 4 цієї Інструкції, надсилають до ДМС або її територіальних органів обґрунтоване звернення (довідку, рапорт).

Пунктом 6 Інструкції № 1235 встановлено, що рішення про заборону в`їзду в Україну особі приймається на підставі обґрунтованого звернення (довідки, рапорту), зазначеного у пункті 5 цієї Інструкції, шляхом винесення рішення про заборону в`їзду в Україну, за формою, наведеною у додатку до цієї Інструкції.

Таким чином, ДМС та її територіальні органи приймають рішення про заборону в`їзду в Україну особі у зазначених в абзацах другому, третьому та сьомому частини першої статті 13 Закону № 3373-VI випадках з власної ініціативи та (або) на підставі обґрунтованого звернення, органу та підрозділу, визначеного у пункті 4 Інструкції № 1235.

Абзацами другим, третім і сьомим частини першої статті 13 Закону № 3373-VI встановлено, що в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється відповідно:

в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю;

якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну.

Тобто виключно з вищенаведених підстав відповідач має право приймати рішення про заборону в`їзду в Україну з власної ініціативи та (або) за зверненням відповідного органу.

Суд встановив, що під час проведення органами поліції Миколаївської області оперативно-профілактичного відпрацювання території Коблівської сільської територіальної громади Миколаївської області під умовною назвою «Мігрант» було виявлено позивача, який незаконно перебуває на території України.

14.09.2021 старший оперуповноважений сектору карного пошуку відділенням поліції № 8 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області лейтенантом поліції ОСОБА_10 направив повідомлення за вих.№ 6399/58-2021 на адресу завідуючій Березанського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області Манько О.С. з метою вжиття заходів до позивача згідно з чинним законодавством.

14.09.2021 відповідач прийняв рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни, яке він виконав 01.10.2021, виїхавши за межі території України, що підтверджується листом відповідача від 18.01.2022 № 4801.6-308/48.2-22 (а.с. 15, зворотній бік).

22.09.2021 відділення поліції № 8 Миколаївського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, яке відноситься до підрозділів кримінальної поліції, надіслало відповідачу подання від 20.09.2021 № 6524/58-2021 про вжиття відповідних заходів реагування, а саме: прийняти рішення про заборону в`їзду на територію України на три роки позивачу на підставі статті 13 Закону № 3373-VI та Інструкції № 1235 (а.с. 16).

Подання обґрунтовано тим, що позивач за час перебування в Україні: офіційно працевлаштованим не був; неодноразово притягався до кримінальної та адміністративної відповідальності; за не плату адміністративного штрафу за порушення правил дорожнього руху відповідні матеріали було направлено органу ДВС; веде аморальний спосіб життя, періодично вживає алкогольні напої.

08.10.2021 на підставі вищезазначеного подання відповідач прийняв Рішення від 08.10.2021, відповідно до якого позивачу заборонено в`їзд в Україну строком на 3 роки до 08.10.2024 (а.с. 11-13).

Рішення від 08.10.2021 прийнято з підстав, передбачених абзацами три і сім частини першої статті 13 Закону № 3373-VI та підпунктів «б», «д» пункту 4 Інструкції № 1235 (а.с. 13 лицьовий бік).

Зі змісту Рішення від 08.10.2021 слідує, що заборони позивачу в`їзду в Україну прийнято:

за абзацом три частини першої статті 13 Закону № 3373-VI за ініціативою підрозділів кримінальної поліції (встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності);

за абзацом сім частини першої статті 13 Закону № 3373-VI з власної ініціативи (під час попереднього перебування на території України особа не виконала рішення органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення).

З вищевикладеного слідує, що після прийняття відповідачем рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни, відповідач прийняв рішення про заборону в`їзду позивачу в Україну на три роки на підставі обґрунтованого подання підрозділу кримінальної поліції та з власної ініціативи відповідно за пунктами третім та сьомим частини першої статті 13 Закону № 3373-VI.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення дотримався встановленого законодавством порядку прийняття рішень про заборону в`їзду в Україну осіб.

Що стосується підстав для заборони в`їзду позивача в Україну, то суд встановив таке.

Позивач за період перебування в Україні з 2010 року по 01.10.2021 неодноразово притягався до адміністративної та кримінальної відповідальності, про що, зокрема, він зазначив і в позовній заяві.

Так, згідно з матеріалами справи позивач двічі притягався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних тяжких злочинів:

20.03.2015 вироком Березанського районного суду Миколаївської області його засуджено за частиною першою статті 121 КК України умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, чи таке, що спричинило втрату будь-якого органу або його функцій, каліцтво статевих органів, психічну хворобу або інший розлад здоров`я, поєднаний зі стійкою втратою працездатності не менш як на одну третину, або переривання вагітності чи непоправне знівечення обличчя;

21.11.2017 вироком Березанського районного суду Миколаївської області його засуджено за частиною четвертою статті 296 КК України хуліганство, тобто у грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчиненому із застосуванням предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень.

Крім цього, матеріалами справи підтверджуються факти вчинення позивачем трьох адміністративних правопорушень, за які був притягнутий до адміністративної відповідальності, а саме:

26.07.2016 Березанським районним сектором Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області за вчинення адміністративного правопорушення, встановленого частиною першою статті 203 КУпАП (порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні і транзитного проїзду через територію України) (а.с. 18, 19);

22.05.2017 Управлінням Патрульної поліції м. Миколаєва за вчинення адміністративного порушення, встановленого частиною другою статті 126 КУпАП (керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом) (а.с. 17);

14.09.2021 Березанським районним сектором Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області за вчинення адміністративного правопорушення, встановленого частиною першою статті 203 КУпАП (порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні і транзитного проїзду через територію України).

Вищенаведене підтверджує те, що позивач систематично порушував законодавство України, за що притягався до відповідної юридичної відповідальності, в тому числі, до кримінальної відповідальності за вчинення умисних тяжких злочинів проти життя та здоров`я особи, а також проти громадського порядку та моральності.

Тому суд прийшов до висновку, що позивач, проживаючи в Україні, вів асоціальний спосіб життя.

При цьому суд відхилив аргументи позивача про те, що він вів законнослухняний спосіб життя в Україні, а всі його правопорушення були обумовлені лише поганим ставленням до нього оточуючих, з таких підстав.

Так, обґрунтовуючи протиправність Рішення від 08.10.2021, позивач вказав на те, що обставини за обома кримінальними провадження відбулися через зневагу та нелюдяність оточуючих до самого позивача, як до особи, яка через своє матеріальне та соціальне становище займає «невигідне» положення у суспільстві. Крім цього, він є єдиним годувальником сім`ї, а з 2015 року постійно працював в Україні у сфері будівництва та оздоблювальних робіт у приватних господарствах (а.с. 5).

Що стосується вчинення позивачем злочинів через зневагу та нелюдяність оточуючих до нього через його матеріальне та соціальне становище, суд зазначає наступне.

По-перше, чинним КК України не передбачено такої обставини, що виключає кримінальну протиправність діяння, як зневага та нелюдяне ставлення оточуючих до суб`єкта кримінального правопорушення.

По-друге, позивач вчинив два тяжких умисних злочини, тобто, враховуючи статтю 24 КК України, з прямим усвідомленням суспільно небезпечного характеру своїх діянь, з передбаченням їх суспільно небезпечних наслідків.

По-третє, позивачем не подано жодного доказу, який підтверджував би зазначені твердження.

З огляду на вищезазначене суд прийшов до висновку про необґрунтованість відповідних суджень позивача.

Щодо аргументів позивача про те, що він є єдиним годувальником сім`ї, а з 2015 року постійно працював в Україні у сфері будівництва та оздоблювальних робіт у приватних господарствах, то суд встановив наступне.

З 2010 року по 01.10.2021 позивач фактично проживав за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 25). На момент прийняття оскаржуваного рішення він проживав разом із своєю цивільною дружиною та з її двома малолітніми дітьми. Діти не є спільними (а.с. 28, 29).

У період із червня 2020 року по грудень 2020 року цивільна дружина позивача, отримувала щомісячно від Управління соціального захисту населення Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області виплати в розмірі, що не перевищували 5000,00 грн (а.с. 35).

Відомості про доходи цивільної дружини позивача за 2021-2022 роки в матеріалах справи відсутні.

Також у матеріалах справи нема жодної інформації про розмір доходів позивача. Згідно з його тверджень, що зазначені в позовній заяві, він з 2015 року працював у сфері будівництва та оздоблювальних робіт без оформлення трудового договору за наймом у приватних господарствах (а.с. 26). Проте, про розмір доходів, які він отримував від такої роботи, у позовній заяві нічого не зазначив.

Відтак у матеріалах справи відсутні будь-які дані про доходи, отриманні позивачем та його цивільною дружиною в 2021-2022 роках. За таких обставин встановити факт, хто і в яких мірах приносить дохід у сім`ю позивача, не видається за можливе.

Тому суд прийшов до висновку про необґрунтованість твердження позивача про те, що він є єдиним годувальником сім`ї.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.06.2022 у відповідача було витребувано, зокрема, такі письмові докази як індивідуальну відомість про застраховану особу (форми ОК-5) стосовно позивача за період 2010-2021 роки та податкові декларації про майновий стан і доходи, подані позивачем органам державної податкової (фіскальної) служби за період 2010-2021 роки.

Ухвалу суду від 17.06.2022 про витребування доказів позивач у зазначеній частині не виконав.

Представниця позивача у листі, поданому до Миколаївського окружного адміністративного суду 04.07.2022, вказала на те, що надання запитуваних документів не можливо через ненадання інформації на адвокатські запити від Новобузького районного суду, Березанського відділу Очаківського об`єднаного управління Пенсійного фонду, Березанського відділення Очаківської об`єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів у Миколаївській області.

Копії відповідних адвокатських запитів представниця позивача суду не надала.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що аргумент позивача про те, що він є єдиним годувальником сім`ї, не підтверджується матеріалами справи.

Щодо посилання позивачем на той факт, що у нього в Україні проживає його сім`я: дружина та її малолітні діти, які є громадянками України суд зазначає, що чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України.

Аналогічний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 522/14416/18 і від 13.10.2021 у справі № 263/14519/20.

З огляду на вищезазначене суд прийшов до висновку, що прийняття відповідачем Рішення від 08.10.2021, яким заборонено позивачу в`їзду в Україні строком на 3 роки до 08.10.2024, з метою захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні, на підставі абзацу третього частини першої статті 13 Закону № 3373-VI є обґрунтованим.

Другою підставою для заборони позивачу в`їжджати в Україну в Рішенні від 08.10.2021 зазначено підставу, яка передбачена абзацом сім частини першої статті 13 Закону № 3373-VI (а.с. 13 лицьовий бік), а саме те, що під час попереднього перебування на території України позивач не виконав рішення органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення.

Суд встановив, що матеріалами справи підтверджується три факти притягнення відповідача, до адміністративної відповідальності шляхом накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу, а саме: 26.07.2016, 22.05.2017 і 14.09.2021.

Так, 26.07.2016 позивача притягнуто Березанським сектором УДМС в Миколаївській області до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 203 КУпАП та відповідно до постанови відповідача від 26.07.2016 ПН ММК 041921 (а.с. 19) накладено на нього штраф у розмірі 510,00 грн (з урахуванням частини другої статті 308 КУпАП 1020,00 гривень). Оплатив позивач штраф у розмірі 1020,00 грн 05.01.2022, що підтверджується банківською квитанцією від 05.01.2022 № 0.0.1 (а.с. 38) і постановою начальника Березанського районного відділу державної виконавчої служби у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про закінчення виконавчого провадження № 59810632 від 05.01.2022.

22.05.2017 позивача притягнуто Управлінням Патрульної поліції м. Миколаєва до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 126 КУпАП та відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 22.05.2017 серія БР № 457700 (а.с. 17) накладено на нього штраф в розмірі 510,00 гривень. Цей адміністративний штраф сплачено позивачем двічі: 08.04.2019, що підтверджується банківськими квитанціями № 55 від 08.04.2019 на суму 510,00 грн (а.с. 36) та № від 13.01.2022 на суму 1372 грн (а.с. 37). Згідно з інформацією, що наведена в листі Березанського відділу Державної виконавчої служби у Миколаївському районі Миколаївської області від 12.01.2021 № 207/20.12-39 (а.с. 24), виконавче провадження по стягненню вищезазначеного штрафу завершено 04.07.2019 на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

14.09.2021 позивача притягнуто Березанським сектором УДМС в Миколаївській області до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1700,00 грн, який згідно з листом відповідача від 18.01.2022 № 4801.6-308/48.2-22 (а.с. 15, зворотній бік) сплачений позивачем 14.09.2021.

Отже, на день прийняття відповідачем Рішення від 08.10.2021 позивачем не було виконано постанову відповідача від 26.07.2016 ПН ММК 041921 (а.с. 19) про накладення на нього штраф у розмірі 510,00 грн (з урахуванням частини другої статті 308 КУпАП 1020,00 гривень). Цю постанову позивач виконав лише через 5 років 4 місяці, а саме: 05.01.2022 шляхом сплати відповідного адміністративного штрафу.

Тобто відповідач обґрунтовано прийняв рішення про заборону позивачу на в`їзд в Україну на підставі абзацу сьомого частини першої статті 13 Закону № 3373-VI, оскільки під час попереднього перебування позивача на території України (з 2010 року по 01.10.2021) він не виконав рішення органу державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, а саме: постанову відповідача про накладення адміністративного штрафу.

Відтак у відповідача були правові підстави для прийняття рішення про заборону позивачу на в`їзд в Україну за абзацами третім і сьомим частини першої статті 13 Закону № 3373-VI.

При цьому суд відхилив аргументи позивача про те, що його в`їзд і перебування в Україні не може загрожувати (становити небезпеку) національній безпеці України або громадському порядку, оскільки ця підстава, яка встановлена абзацом другим частини першої статті 13 Закону № 3373-VI, не слугувала підставою для прийняття оскаржуваного рішення.

Таким чином, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

З огляду на те, що позивачу відмовлено у задоволенні позову, відсутні підстави для вирішення питання розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 22, 139, 241-246, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; паспорт громадянина Республіки Вірменії НОМЕР_1 , виданий19.05.2020, орган, що видав: 001 ) до Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області (вул. Декабристів, 5-а, м. Миколаїв, 54001; ) відмовити повністю.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

3. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.Г.Ярощук

Рішення складено в повному обсязі 19.07.2022