Справа № 480/10771/21
Суддя: Л.М. Опімах
Дата ухвалення: 2022-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Опімах Л.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Сумській області про визнання протиправною та скасування вимоги, стягнення моральної шкоди, -
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Сумській області № Ф-241599-54 У від 25.02.2021 про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ та стягнути 2000,00 грн моральної шкоди. Позовні вимоги мотивує тим, що з 01.09.2017 до 17.10.2019 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, перебував на обліку як платник податків. За час реєстрації фізичною особою-підприємцем підприємницьку діяльність фактично не здійснював, а єдиний соціальний внесок за нього сплачував роботодавець, з яким він перебуває у трудових відносинах Харківський національний університет внутрішніх справ. Однак відповідач продовжив нарахування позивачу єдиного соціального внеску як фізичній особі-підприємцю. Отже, контролюючий орган безпідставно сформував оскаржувану вимогу, тому вона підлягає скасуванню. Просив позов задовольнити.
Відповідач позов не визнав, у наданому суду відзиві на позовну заяву зазначив, що відповідно до облікових даних ІТС "Податковий блок" ГУ ДПС у Сумській області позивач з 04.07.2018 по 28.02.2019 як фізична особа-підприємець здійснював діяльність на спрощеній системі оподаткування, з 29.08.2019 теперішній час він займається незалежною професійною діяльністю як адвокат. Зауважує, що фізичні особи-підприємці та особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та одночасно є найманими працівниками (застрахованими особами), не звільняються від сплати єдиного внеску за себе.
Відповідно до КОР платника на дату формування оскаржуваної вимоги за позивачем обліковувалася заборгованість за платежем єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 9595,30 грн.
Отже, за наявності у 2017-2019 роках державної реєстрації фізичної особи-підприємця позивач був платником єдиного внеску і зобов`язаний був нараховувати і сплачувати єдиний внесок у порядку та розмірах, визначених Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування". У зв`язку з наявністю у позивача недоїмки зі сплати єдиного внеску в розмірі 9595,30 грн ГУ ДПС у Сумській області було сформовано та надіслано вимогу № Ф-241599-54 У від 25.02.2021. Вважає, що вимога про сплату боргу була сформована правомірно, відповідно, підстави для її скасування відсутні. Також відповідач не погоджується з вимогою про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не зазначено, у чому полягає ця шкода, не наведено обгрунтування її розрахунку та не надано доказів на її підтвердження. Просив у задоволенні позову відмовити.
Вивчивши матеріали справи й оцінивши докази у справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що з 01.09.2017 до 17.10.2019 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, підприємницьку діяльність фактично не здійснював. У цей же період перебував у трудових відносинах з Харківським національним університетом внутрішніх справ (а.с.4-11).
25 лютого 2021 року відповідачем сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-241599-54 У на суму 9595,30 грн (а.с.12).
06.07.2021 державним виконавцем Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 66000706 з примусового виконання вимоги ГУ ДПС у Сумській області № Ф-241599-54 У від 25.02.2021 про стягнення боргу в розмірі 9595,30 грн (а.с.13).
Суд вважає, що дана вимога про сплату боргу (недоїмки) є протиправною та підлягає скасуванню з огляду на таке.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі Закон).
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 4, п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами; фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у разі якщо платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Разом з тим, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" не врегульовано.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який відповідно до ст. 7 Закону і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу законодавство передбачає право особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
З огляду на предмет та обставини даного спору, суд зазначає, що оскільки метою збору внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" позивач є застрахованою особою і єдиний внесок за нього в період, за який винесено оскаржувану вимогу, нараховував та сплачував роботодавець у розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок зі сплати в цей період єдиного внеску позивачем додатково як особою, яка має статус фізичної особи-підприємця, проте фактично господарську діяльність не здійснювала та не отримувала від неї дохід.
Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19, в якій сформулював правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
В іншому разі необхідність сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують) та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Як вбачається з матеріалів справи, у період з 01.09.2017 по 17.10.2019 позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець, підприємницьку діяльність фактично не здійснював, при цьому єдиний соціальний внесок за позивача сплачував роботодавець, з яким він перебуває у трудових відносинах Харківський національний університет внутрішніх справ.
Отже, у період з 01.09.2017 по 17.10.2019 єдиний соціальний внесок за позивача сплачував роботодавець.
Натомість відповідач всупереч нормам Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" продовжив нарахування єдиного соціального внеску.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України к ожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач зазначає, що позивач, який у спірний період мав статус фізичної особи-підприємця, зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати і сплачувати єдиний внесок. Проте відповідачем не враховано, що за цей період роботодавцем позивача сплачено за нього єдиний соціальний внесок у розмірі, не нижче встановленого мінімального розміру, у свою чергу, доходу від підприємницької діяльності у позивача за спірний період не було і таку діяльність він фактично не здійснював. Доказів цього відповідачем не надано.
Таким чином, дії відповідача щодо донарахування позивачу недоїмки зі сплати єдиного внеску є протиправними, відповідно, винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 25.02.2021 № Ф-241599-54 У на суму 9595,30 грн не відповідає вимогам чинного законодавства.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Враховуючи викладене, перевіривши оскаржувану вимогу про сплату боргу (недоїмки) на відповідність вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, суд вважає дане рішення необгрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.
Що стосується вимоги позивача стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Докази суду надають учасники справи.
Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Так, позивачем не надано суду доказів спричинення йому моральної шкоди, у чому вона полягає, не доведено причинних зв`язків між завданою шкодою та конкретними неправомірними діями відповідача, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає за необхідне присудити позивачу за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Сумській області 908,00 грн в рахунок відшкодування судового збору (а.с.16).
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Сумській області № Ф-241599-54 У від 25.02.2021 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 9595,30 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Сумській області на користь ОСОБА_1 908,00 грн в рахунок відшкодування судового збору.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.М. Опімах