Справа № 240/12840/20
Суддя: Шимонович Роман Миколайович
Дата ухвалення: 2022-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2022 року м. Житомир справа № 240/12840/20

категорія 109020100

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Шимоновича Р.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Любарської селищної ради, ОСОБА_2 про скасування рішення,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом, у якому просить: визнати протиправним та скасувати рішення Любарської селищної ради від 16.04.2020 року №1021 "Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в межах населених пунктів селищної ради" в частині п. №24 про надання дозволу громадянці ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності з метою передачі її у власності для індивідуального гаражного будівництва в АДРЕСА_1 площею 0,01 га.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення Любарської селищної ради від 16.04.2020 року №1021 "Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в межах населених пунктів селищної ради" в частині п. №24 про надання дозволу громадянці ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності з метою передачі її у власності для індивідуального гаражного будівництва в АДРЕСА_1 площею 0,01 га, на думку позивача, є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки згоди на виділення земельної ділянки під будівництво гаражу ОСОБА_2 з прибудинкової території він не надавав. Більше того, відмітив, що законом не передбачений порядок набуття одним із співвласників багатоквартирного будинку прав на землю для будівництва гаража за рахунок прибудинкової території цього будинку.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Представник Любарської селищної ради подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Відмітив, що земельна ділянка, на яку надано дозвіл ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в межах населених пунктів селищної ради, не відноситься до прибудинкової території та на даний час дана земельна ділянка перебуває у комунальній власності Любарської селищної ради. Для розпорядження даною земельною ділянкою чинним законодавством згода позивача не передбачена. Крім того, рішення про надання дозволу на розроблення документації не є рішення про передачу у власність земельної ділянки, а тому посилання позивача на порушення його прав є безпідставним.

Відповідач - ОСОБА_2 також подала відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав їх необгрунтованості та безпідставності. Зауважила, що земельна ділянка, на яку оскаржуваним рішенням Любарської селищної ради від 16.04.2020 року №1021 "Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в межах населених пунктів селищної ради" в частині п. №24 про надання дозволу громадянці ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності з метою передачі її у власності для індивідуального гаражного будівництва в АДРЕСА_1 площею 0,01 га не належить до категорії "прибудинкова категорія", оскільки на ній не розміщено жодної будівлі і споруди, які необхідні для обслуговування багатоквартирного будинку і забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проживає у багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

16.04.2020 року Любарська селищна рада ухвалила рішення №1021 "Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в межах населених пунктів селищної ради" в частині п. №24 про надання дозволу громадянці ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності з метою передачі її у власності для індивідуального гаражного будівництва в АДРЕСА_1 площею 0,01 га.

Позивач переконаний, що вказане рішення є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки згоди на виділення земельної ділянки під будівництво гаражу ОСОБА_2 з прибудинкової території він не надавав.

Вважаючи рішення Любарської селищної ради №1021 від 16.04.2020 року "Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в межах населених пунктів селищної ради" незаконним та таким, що порушує право позивача на безперешкодне користування прибудинковою територією багатоквартирного будинку, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України №2768-III від 25.10.2001 (надалі, ЗК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), а також прийняті відповідно до Конституції України та цього Кодексу нормативно-правові акти.

Положеннями частини першої статті 3 ЗК України встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини другої статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Відповідно до ст. 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Конкретні категорії земель визначені у частині першій статті 19 ЗК України, до яких зокрема належать землі житлової та громадської забудови.

Як зазначено у статті 40 ЗК України, громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.

Отже, законом передбачено право громадян України на безоплатне набуття у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Порядок набуття відповідного права визначається главою 19 Розділу IV Земельного кодексу України.

Згідно із ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Повноваження органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування та порядок надання земельних ділянок комунальної власності у користування передбачені статтями 118, 122 та 123 ЗК України.

Згідно з частиною 6 статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частина 7 статті 118 ЗК України).

Так, аналіз частин шостої та сьомої статті 118 ЗК України дає підстави для висновку, що з метою реалізації права на отримання земельної ділянки зацікавлена особа повинна звернутися із клопотанням до компетентного органу державної влади чи місцевого самоврядування. Наведене законодавче регулювання обумовлено розмежуванням компетенції між органами державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної форми власності.

У відповідності до частини другої ст. 123 ЗК України, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Поряд з цим, відповідно до статті 12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, зокрема, належить: розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

В той же час, суд вважає, що процедура отримання земельної ділянки з комунальної власності у приватну власність у межах норм безоплатної приватизації включає в себе: подання клопотання та отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, замовлення та виготовлення проекту землеустрою формування та реєстрація земельної ділянки, подання клопотання про затвердження та прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою і передачі земельної ділянки у власність.

Таким чином, суд вважає, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не означає позитивного рішення про надання її у власність, а є лише початковим етапом в процедурі отримання земельної ділянки з комунальної власності у приватну власність і не тягне за собою автоматичне отримання права власності на земельну ділянку.

При цьому, як зазначається в Постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 740/4635/16-а - не суттєво за чиїм замовленням такий проект землеустрою буде розроблено. Закон не виключає ситуації, коли проекти одночасно розробляються різними замовниками.

Під час розробки проекту, серед іншого, визначаються (узгоджуються) її межі та з`ясовується наявність правових та фактичних перешкод для надання її у власність, зокрема спірність прав щодо ділянки. Ці обставини повинні враховуватися органом, що розпоряджається землями, під час затвердженні проекту та надання земельної ділянки у власність, а не на стадії надання дозволу розробку проекту землеустрою.

Надання дозволу на розробку проекту відведення не свідчить, що проект радою буде затверджено. Якщо буде виявлено обставини, що за законом є підставами для відмови у затвердженні проекту, рада може відмовити (постанова Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 740/4635/16-а).

Отже, на думку суду, замовлення та розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки також не зобов`язує орган місцевого самоврядування затвердити даний проект та передати земельну ділянку у власність, якщо будуть законні підстави для відмови у передачі земельної ділянки у приватну власність та не породжує майнових прав для особи.

Разом з тим, суд вважає, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак, отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не являється правовстановлюючим актом.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що доводи, які покладені в основу позовних вимог, ніяк не свідчать про те, що відповідач порушив конкретні суб`єктивні права чи інтереси позивача, або прийняте ним рішення обумовлює для позивача відповідні дійсні правові наслідки.

Стосовно інших доводів наведених позивачем у позовній заяві, то суд критично оцінює такі, та зазначає, що згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Аналізуючи досліджені в ході судового розгляду докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позивачем не наведено належних та достатніх доказів на підтвердження порушення його законних прав та інтересів в результаті ухвалення рішення Любарської селищної ради від 16.04.2020 року №1021 "Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в межах населених пунктів селищної ради", зазначене рішення органу місцевого самоврядування ухвалене з дотриманням вимог чинного законодавства у спосіб та в межах наданих повноважень, не створює несприятливих наслідків для прав, свобод та інтересів позивача, а тому підстави для його скасування відсутні.

У відповідності до частин першої та другої ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Враховуючи наведені норми закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Розподіл судових витрат у порядку, визначеному ст. 139 КАС України, не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Любарської селищної ради (вул. Незалежності, 38, смт. Любар, Житомирська область, 13101, ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) про скасування рішення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19 липня 2022 року.

Суддя Р.М.Шимонович