Справа № 620/9517/21
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2022-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/9517/21 Суддя (судді) першої інстанції: Житняк Л.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Бєлової Л.В.

за участю секретаря Островської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду апеляційні скарги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року (м. Київ, дата складання повного тексту - 25.11.2021) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від13.07.2021 №36-ДС про звільнення позивача, головного спеціаліста командування ІНФОРМАЦІЯ_1, з роботи перешим робочим днем після закінчення щорічної основної відпустки 23.07.2021 відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» (зі змінами) від 10.12.2015 №889, у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізацією державного органу та проведення додаткових організаційних заходів;

- зобов`язати відповідача поновити позивача на посаді головного спеціаліста командування, відповідального за правову роботу ІНФОРМАЦІЯ_1;

- стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з часу звільнення до часу винесення рішення про поновлення позивача;

- стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 порушено вимоги Кодексу законів про працю України, а саме: позивача не було переведено на посаду, аналогічну займаній, та взагалі не було запропоновано жодних наявних вакантних посад для подальшого працевлаштування. При цьому, під час реорганізації ІНФОРМАЦІЯ_1 не відбулося ліквідації органу, в якому позивач працювала, натомість фактично проведена реорганізація з передачею існуючих функцій до ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв`язку з чим правомірною є вимога про поновлення на посаді головного спеціаліста командування, відповідального за правову роботу, з вищою юридичною освіту, оскільки така, в тому числі, передбачена чинним на час виникнення спірних правовідносин штатом ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач у відзиві на позовну заяву вказав, що при звільненні позивача запропонувати посаду за фахом, відповідного рівня підготовки та компетентності не було можливості в зв`язку з відсутністю такої. Посада головного спеціаліста командування з освітою юрист передбачає більший обсяг робіт, більшого рівня підготовки та компетентності, що в свою чергу потребує проходження конкурсу. Закон України «Про Державну службу» не дає право керівнику одноосібно визначати цей рівень. В даному випадку на посаду юриста в новоствореному органі поширюється Закон України «Про Державну службу», відповідно до якого статтею 21 передбачено, що вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 13.07.2021 №36-ДС про звільнення позивача. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 поновити позивача на посаді головного спеціаліста командування, відповідального за правову роботу ІНФОРМАЦІЯ_1. Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.07.2021 по 15.11.2021 у розмірі 34 920,80 грн. Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача моральну шкоду у розмірі 2 000,00 грн. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та неповного з`ясування обставин у справі. Апелянт вказує, що позивач підлягає поновленню на посаді головного спеціаліста командування, відповідального за правову роботу ІНФОРМАЦІЯ_1, а не на посаді головного спеціаліста командування, відповідального за правову роботу ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки відповідно до наказу №125 від 13.07.2021, з 14.07.2021 ІНФОРМАЦІЯ_1 вважається переформованим, а штат - недійсним. Також звертає увагу, що судом першої інстанції невірно обраховано середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Також, не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та неповного з`ясування обставин у справі. Апелянт вказує, що звільнення позивача було проведено у відповідності до приписів чинного законодавства.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги відповідача, відсутність підстав для її задоволення.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга відповідача - залишенню без задоволення, а рішення суду - зміні.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 07.06.2021 Міністерством оборони України та Головнокомандуючим Збройних Сил України було видано директиву №Д-321/1/дск «Про проведення додаткових організаційних заходів з територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, військовими частинами (установами) Збройних Сил України в 2021 році» та директиви командувача військ оперативного командування «Північ» від 08.06.2021 № Д 2ДСК «Про проведення додаткових організаційних заходів з територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, військовими частинами оперативного командування «Північ» в 2021 році.

09.06.2021 військовим комісаром Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на виконання вищезазначених директив було видано наказ №333 від 09.06.2021 про проведення додаткових організаційних заходів у військових установах Чернігівської області в 2021 році.

Пунктом 9 вказаного наказу покладено обов`язок військових комісарів районних, міських територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки до 10.06.2021 провести попередження під особистий розпис підпорядкованих військовослужбовців та працівників Збройних Сил України щодо можливого майбутнього скорочення у зв`язку із проведенням додаткових заходів.

09.06.2021 наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 № 55 «Про проведення додаткових організаційних заходів» було проведено попередження 100% особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1, на що вказує лист доведення, відповідно до якого вбачається, що 09.06.2021 головний спеціальність командування позивач була попереджена про майбутнє звільнення (а.с.53,54).

09.07.2021 за вхідним №109/дск на адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшов новий штат №43/076 районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на 71 аркушах (а.с.55). При проведенні заходів переходу на новий штат ІНФОРМАЦІЯ_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 був скорочений, в результаті чого був звільнений весь особовий склад наказами посадових осіб відповідно до їх повноважень.

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 13.07.2021 №36-ДС, позивача, головного спеціаліста командування ІНФОРМАЦІЯ_1, звільнено з роботи першим робочим днем після закінчення щорічної основної відпустки - 23.07.2021, відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» (зі змінами) від 10.12.2015 №889-VIII, у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізацією державного органу та проведенням додаткових організаційних заходів на підставі спільної директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від07.06.2021 №Д-321/1/дск та директиви командувача військ оперативного командування «Північ» від08.06.2021 №Д-2/дск, штат №43/076 ІНФОРМАЦІЯ_1

Позивач не погоджуючись із вищевказаним наказом, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в сукупності встановлених судом порушень відповідача, наявні всі правові підстави для визнання протиправним та скасування наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від13.07.2021 №36-ДС про звільнення позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Законом, який визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, є Закон України від10.12.2015 №889 «Про державну службу» (далі - Закон №889-VIII).

Частина 2 ст.1 Закону №889-VIII встановлює, що державний службовець це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до ч.1-3 ст.5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до п.1 ст.87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставіпунктів 1та1-1частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

З аналізу викладеного вище слідує, що суду слід з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він вчасно про наступне вивільнення.

При вирішенні питання щодо дотримання суб`єктом владних повноважень прав державних службовців під час проходження публічної служби та при звільненні з неї, слід звернути уваги на встановлену гарантію щодо правового захисту від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Сам факт реорганізації державного органу, що фактично не потягнув зміни в організації праці, не може бути підставою для беззаперечного звільнення працівника з роботи.

Якщо реорганізація державного органу є підставою для припинення відносин державної служби незалежно від скорочення чисельності або штату державних службовців, мають бути інші об`єктивні підстави для звільнення державних службовців, і такими причинами не може бути лише одне бажання суб`єкта призначення.

Відповідач в обґрунтування правомірності своїх дій при звільненні позивача посилається на те, що посаду, яку позивач вважає рівноцінною - нова та передбачає більший обсяг робіт, більшого рівня підготовки кваліфікації, ніж посада головного спеціаліста командування ІНФОРМАЦІЯ_1.

При створені (переходу на новий штат) ІНФОРМАЦІЯ_1 були скорочені Прилуцький, Варвинський, Ічнянський, Срібнянський територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, в штаті яких були посади головних спеціалістів командування з обліковою спеціальністю 080816 (юрист), на що вказують штатні розписи. На базі Варвинського, Ічнянського, Срібнянського територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки були створенні відділи, які ввійшли до складу новоствореного ІНФОРМАЦІЯ_1. Посади головних спеціалістів командування з обліковою спеціальністю 080816 (юрист) в цих відділах не передбачено. Тому обсяг роботи головного спеціаліста ІНФОРМАЦІЯ_1, в порівнянні з обсягом роботи головного спеціаліста ІНФОРМАЦІЯ_1, збільшено. Для виконання своїх обов`язків новостворена посада головного спеціаліста передбачає роботу не тільки в м. Прилуки, а і в відділах (населених пунктах Барва, Ічня, Срібне).

Також вказує, що згідно обов`язків, які визначені посадовою інструкцією, головний спеціаліст командування зобов`язаний перевіряти відповідність вимогам законодавства проектів наказів, інших документів правового характеру, що подаються на підпис начальнику центру, та візувати їх після погодження з відповідними службовими особами; надавати письмовий висновок начальнику РТЦК та СП з роз`ясненням та пропозиціями щодо юридично обґрунтованого вирішення відповідних питань у разі невідповідності проекту наказу чи іншого документа правового характеру вимогам законодавства. А це, на думку відповідача, потребує в порівнянні з обов`язками головного спеціаліста командування ІНФОРМАЦІЯ_1 більших знань та кваліфікації.

Виходячи з викладеного, відповідач вважає, що при звільненні позивача запропонувати посаду за фахом, відповідного рівня підготовки та компетентності не було можливості в зв`язку з відсутністю такої. Посада головного спеціаліста командування з освітою юрист передбачає більший обсяг робіт, більшого рівня підготовки та компетентності, що в свою чергу потребує проходження конкурсу. Закон України «Про Державну службу» не дає право керівнику одноосібно визначати цей рівень. В даному випадку на посаду юриста в новоствореному органі поширюється Закон України «Про Державну службу», відповідно до якого ст.21 передбачено, що вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу.

Статтею 22 Закону України «Про Державну службу» передбачено, що конкурс на зайняття посади державної служби проводиться у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу ( за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішення суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Як встановлено частинами 1 та 2 статті 41 Закону №889- VIII державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Як вбачається з матеріалів справи, майже всі державні службовці, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 були переведені із ІНФОРМАЦІЯ_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 без оголошення та проведення конкурсу.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу на Посадову інструкцію спеціаліста командування ІНФОРМАЦІЯ_1, яка за своїми кваліфікаційними вимогами повністю відповідає Посадовій інструкції головного спеціаліста командування ІНФОРМАЦІЯ_1, що у свою чергу свідчить про той самий обсяг роботи, яка виконувалася та має виконуватися головним спеціалістом командування ІНФОРМАЦІЯ_1, що спростовує твердження відповідача про збільшення обсягу роботи.

З вищевикладеного вбачається, що відповідачем, як суб`єктом призначення, не надано жодного обґрунтування підстави для звільнення позивача, крім скорочення штату. Крім того, позивачу не запропоновано жодної посади у реорганізованому органі, оскільки згідно штатного розпису та наданих відповідачем копії посадової інструкції головного спеціаліста командування ІНФОРМАЦІЯ_1 підтверджується існування відповідної посади, яку позивач займала до реорганізації та наявність її у реорганізованому органі.

При цьому, на утриманні у позивача є малолітня дитина, а чоловік також звільнених в запас (а.с.14). Тобто відповідачем не враховано переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, наведеного у постанові від 24.04.2019 справа №815/1554/17, наказ про звільнення повинен обов`язково містити підставу звільнення з нормативним посиланням, тобто роботодавець повинен зазначити як причину, так і підставу звільнення з покликанням на назву, статтю, її частину, абзац пункт, підпункт нормативно-правового акту, на підставі якого проводиться звільнення працівника.

Разом із тим, оскаржуваний наказ про звільнення містить лише посилання на п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» без зазначення конкретної причини та підстави звільнення, з посиланням на всі наявні правові підстави, передбачені вищенаведеним законом (скорочення посади державної служб внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; реорганізація державного органу та проведення додаткових організаційних заходів).

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуване рішення відповідача про звільнення прийнято без конкретизації причин та підстав, а лише містить перелік, передбачений п.1 ч.1 ст.87 Закону №889, які за своєю юридичною природою є різними, а тому потребують чіткого правового визначення та диференціації. Тобто, відсутність чіткої та однозначної причини звільнення призводить до порушення принципу правової визначеності, оскільки загальні формулювання унеможливлюють чітке розуміння підстав та причин звільнення.

Таким чином, наявні всі правові підстави для визнання протиправним та скасування наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від13.07.2021 №36-ДС про звільнення позивача.

Відповідачем під час апеляційного розгляду даної справи не було спростовано вищевикладених обставин, та не було доведено правомірності своїх дій при звільненні позивача із займаної посади.

Згідно ч.1 ст.235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Тобто, поновлення на посаді, яку позивач обіймав до звільнення, є достатнім та ефективним засобом захисту порушеного права, оскільки охоплює його поновлення на службі, а отже останнього слід поновити на посаді головного спеціаліста командування, відповідального за правову роботу ІНФОРМАЦІЯ_1.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо поновлення позивача на раніше займаній посаді.

Згідно приписів ч.2 ст.235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

У свою чергу, розмір середнього заробітку працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).

Відповідно до абзацу третього п.2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи містять три різні довідки про середньомісячне грошове забезпечення позивача:

- довідка Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 09.11.2021 №5/10372ф, відповідно до якої середньомісячне грошове забезпечення позивача становить 13 313,54 грн; середньоденне грошове забезпечення складає 436,51 грн;

- довідка Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 08.09.2021 №5/8086, відповідно до якої середньомісячне грошове забезпечення позивача становить 13 313,54 грн; середньоденне грошове забезпечення складає 436,51 грн;

- довідка Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 08.09.2021 №5/8086, відповідно до якої середньомісячне грошове забезпечення позивача становить 19 991,94 грн; середньоденне грошове забезпечення складає 665,47 грн.

Колегія суддів не погоджується з позицією суду першої інстанції щодо необхідності здійснення обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі довідки від 09.11.2021 №5/10372ф, оскільки показники іншої довідки від 08.09.2021 №5/8086 (із сумою середньоденного грошового забезпечення 665,47 грн) підтверджуються індивідуальними відомостями про застраховану особу позивача (форма ОК-7), відповідно до яких фактичний заробіток позивача: за травень 2021 - 12 021,17 грн, за червень 2021 року - 27 962,70 грн.

Крім того, у наданих довідках зазначено про розрахунок середньоденного грошового забезпечення виходячи із 61 відпрацьованого календарного дня, однак відповідно до п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, враховуючи що за травень 2021 року було 18 робочих днів, за червень 2021 року - 20 робочих днів, що загалом складає 38 робочих дні, середньоденна заробітна плата складає 1 052,20 грн (39 983,87 грн / 38 днів).

Кількість робочих днів у період вимушеного прогулу позивача складає 80 днів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.07.2021 по 15.11.2021 становить 84 176,00 грн (1 052,20 грн х 80 днів).

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Кодекс законів про працю не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.237-1 Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема повернення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації за моральну шкоду як негативних наслідків немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазначала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

В матеріалах справи міститься виписний епікриз із медичної карти стаціонарного хворого №4358, згідно якого позивач знаходилась на лікуванні неврологічного відділення КНП «Прилуцька ЦМЛ» з 28.07.2021 по 04.08.2021 через нервові переживання та душевні страждання (діагноз: стійкий виражений антено-невротичний синдром). З урахуванням того, що на утриманні у позивача знаходиться малолітня дитина, а чоловік також звільнених в запас (а.с.14), позивач мала законні сподівання, що відповідачем буде враховано переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю, а тому, за таких обставин звільнення, у позивача дійсно виникли моральні страждання.

Суд першої інстанції вірно вказав, що наведені обставини у сукупності дають підстави для висновку про заподіяння позивачу моральної шкоди у розмірі 2 000,00 грн.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення підлягає зміні в частині суми стягнення за вимушений прогул.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року - змінити, виклавши абзац четвертий резолютивної частини в наступній редакції:

«Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.07.2021 по 15.11.2021 у розмірі 84 176,00 грн (вісімдесят чотири тисячі сто сімдесят шість гривень 00 коп.)».

В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 14.07.2022.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

В.О. Аліменко

Л.В. Бєлова