Справа № 440/4694/20
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2022-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 440/4694/20 Головуючий у 1 інстанції: Головань О.В.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Аліменка В.О.

Кузьмишиної О.М.

За участю секретаря Шуст Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, згідно статті 229 КАС України, адміністративну справу за апеляційною скаргою Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 грудня 2021 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.07.2020 р. №321-20;

- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 .

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 грудня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - Громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що оскаржуване рішення відповідача є протиправним, оскільки, відповідні рекомендації УВКБ ООН, ДМС України та інформація по країні походження прямо вказують про можливість набуття захисту, у випадку, якщо особа не бажає приймати участь у військових діях, які засуджуються міжнародним співтовариством або якщо покарання за ухилення буде загрожувати життю, свободі чи призведе до інших серйозних порушень прав людини. Третьою особою належним чином не досліджено ситуацію у сфері безпеки, ситуацію із дотриманням прав людини в Сирійській Арабській Республіці.

04 липня 20222 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Державної міграційної служби України надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є громадянином Сирійської Арабської Республіки, 1983 року народження, за етнічним походженням курд, мусульманин-суніт за релігійними переконаннями. Місце народження та проживання позивача - Сирійська Арабська Республіка, м. Камишлі.

Громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 у 2007 році прибув в Україну на навчання у Запорізьку інженерну академію.

Вперше Громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, 17 березня 2011 року з приводу загрози через членство в Курдській демократичні партії та за національною ознакою.

Заява ОСОБА_1 про визнання біженцем від 17 березня 2011 року була розглянута Управлінням міграційної служби в Харківській області.

На підставі наказу УМС в Харківській області від 06 квітня 2011 року № 87-о позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України "Про біженців" від 21 червня 2011 року №2557-ІІІ, оскільки, заява є необґрунтованою.

19 вересня 2012 року громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив скасувати рішення відповідача №41-12 від 17 травня 2012 року та зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути скаргу позивача на наказ №87-о від 06 квітня 2011 року Управління Державної міграційної служби України в Харківській області.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2012 року у справі №2а-10515/12/2070, яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2013 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29 березня 2013 року у відкритті апеляційного провадження відмовлено.

15 вересня 2015 року Громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 вдруге звернувся до Головного управління ДМС України в Харківській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду заяви позивача на підставі Висновку Головного управління ДМС України в Харківській області було прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (наказ № 192 від 02.10.2015 року).

Не погодившись з даним рішенням, Громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 звернувся до ДМС України зі скаргою на прийняте рішення. ДМС України за результатами розгляду справи позивача прийняло рішення від 24 листопада 2015 р. №35-15 про задоволення скарги на рішення територіального органу ДМС та скасування наказу Головного управління ДМС України у Харківській області від 02 жовтня 2015 р. № 192 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі рішення ДМС України від 24 листопада 2015 року №35-15, ГУ ДМС України в Харківській області відносно позивача було прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (наказ від 04.12.2015 р. № 243).

Рішенням Державної міграційної служби України від 24 травня 2016 року №246-16 у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовлено.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2017 року у справі № 820/4137/16 скасовано рішення Державної міграційної служби України від 24 травня 2016 року №246-16. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року у вказаній справі постанову Харківського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2017 року у справі № 820/4137/16 скасовано. Прийнято нову постанову, якою в позові ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у вказаній справі касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року скасовано та постанову Харківського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2017 року залишено в силі.

Рішенням Державної міграційної служби України від 28 січня 2020 року №08-20, на виконання вказаного судового рішення, зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом вищевказаного рішення ДМС.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 14 лютого 2020 року №59 розпочато повторний розгляд заяви громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

30 червня 2020 року затверджено Висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , згідно з яким зазначено, зокрема, наступне.

Громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 пройшов військову службу на початку 2000-х років. Згідно з інформацією УВКБ ООН "Актуальна інформація про країну походження в допомогу при використанні рекомендації УВКБ ООН по Сирії: "Незаконний виїзд" з Сирії та пов`язані з ним питання про визначення потреб у міжнародному захисті осіб, які шукають притулку із Сирії" від 01.02.2017 р.: "чоловіки призовного віку від 18 до 42 років повинні мати дозвіл військомату для того, щоб виїхати з Сирії на законних підставах". Отже, заявник не ухилявся від проходження служби в армії і мав усі дозволи з боку державних органів для виїзду з країни.

Заявник не навів жодних конкретних фактів щодо вербування його до лав збройних сил Сирії після виїзду, а також відсутня інформація про отримання таких повідомлень (повісток) його родичами.

Під час розгляду справи заявник не повідомляв про наявність у нього пацифістських поглядів або релігійних переконань, які б не дозволяли йому брати до рук зброю, не повідомляв, що несення військової служби потребує його участі у військових діях, що суперечить його політичним, релігійним або моральним переконанням чи обґрунтованим переконанням совісті.

Також, згідно загальнодоступної інформації, у Сирії особу може бути звільнено від військової служби через сплату певної суми коштів. А також, у 2018 році оголошено амністію для військових дезертирів та осіб, які ухиляються від служби.

Щодо вивчення поточної ситуації по країні походження у Висновку зазначено, з посиланням на вивчення загальнодоступної інформації по країні походження, щодо покращення ситуації у Сирії, зокрема, у Дамаску та прилеглих провінціях.

За повідомленням ЗМІ Шведське агентство з міграції більше не видаватиме посвідки на проживання всім біженцям, які приїжджають із Сирії, завершивши політику, яка протягом останніх шести років дозволила отримати притулок понад 100 000 сирійців.

Також, у Висновку наводяться посилання на численні повідомлення ЗМІ різних країн щодо припинення військового конфлікту на більшій частині території Сирії, а поточна безпекова ситуація характеризується відсутністю безпосередніх безпекових загроз.

Рішенням Державної міграційної служби України від 30.07.2020 року №321-20 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , про що останньому скеровано повідомлення №93 від 13.08.2020 року.

Не погоджуючись із рішенням про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011року №3671-VI (далі- Закон №3671-VI).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частинами першою і другою статті 5 Закону №3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною п`ятою статті 5 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, за змістом частини першої статті 6 Закону №3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року, поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин», а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженцівк особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б свідчили про наявність реальної загрози та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Як вбачається з матеріалів справи, Громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15.09.2015 року вказує, що на даний момент існує загроза його життю в країні його походження Сирії через війну. Крім того, позивач також зазначив, що його також можуть призивати до урядової армії і змусити приймати участь у військових діях. Через те, що він курд - його переслідують та він не може працювати та розмовляти на рідній мові. Позивач стверджує, що в разі повернення до Сирії, йому буде загрожувати небезпека через військовий конфлікт та що його вб`ють терористи.

Крім того, на співбесіді позивач повідомив, що всі його рідні, які також є курдами, безперешкодно мешкають в Сирії, мають можливість здобувати освіту та працювати.

Батько позивача працює в державному органі та отримує зарплатню.

Під час розгляду звернення позивача Державною міграційною службою України було досліджено актуальну та релевантну інформацію по країні його походження та встановлено, що сьогодні склалася зовсім інша ситуація в Сирії, ніж декілька років тому. Уряд країни повернув контроль над більшою частиною території країни, озброєна опозиція позбавлена можливості вести активні бойові дії. Сирія перебуває на шляху політичного врегулювання конфлікту за участі міжнародного співтовариства.

Також, відповідачем було зазначено, що повідомлені позивачем побоювання постраждати від рук бойовиків ісламської радикальної організації "Ісламська держава" через свою приналежність до курдів (національна ознака у визначенні терміну біженець), не підтверджується інформацією по країні походження - територія проживання сирійських курдів знаходиться під їх контролем, також у позивача є можливість дістатися цієї території.

Загрози для позивача з боку ІДІЛ, а саме можливості постраждати від рук бойовиків через його приналежність до курдів, зараз немає, оскільки район, де проживав позивач у Сирії, звільнений від ІДІЛ, що підтверджує відсутність небезпеки переслідування за національною ознакою з боку ІДІЛ.

При новому розгляді заяви Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 додатково було з`ясовано документування позивача новим паспортом громадянина Республіки Сирія і його копія долучена до матеріалів справи, перебування позивача у м. Полтава, де він працює, народження третьої доньки та набуття старшими доньками громадянства України.

Під час співбесіди (протокол від 15.06.2020 р.) щодо підстав, які заважають йому повернутися до Сирії, позивач зазначив війну, неможливість залишити сім`ю в Україні, незгоду дружини їхати до Сирії.

Також, позивач зазначив, що м. Камишли (його рідне місто) знаходиться під захистом урядових військ Сирії, США, Росії, загонів самооборони курдів. Батьки позивача перебувають на пенсії. Позивач бажає отримати громадянство України.

Відповідачем додатково зібрано інформацію про країну походження позивача, про що свідчить зміст Висновку з переліком джерел ЗМІ та доповідей міжнародних та інших організацій

Вказана інформація свідчить про покращення ситуації у районі Дамаску та прилеглих регіонах, де знаходиться м. Камишли і відсутність відомостей про ведення там воєнних дій.

Також, відповідачем враховано інформації ЗМІ щодо зміни політики Шведського агентства з міграції, яке більше не видаватиме посвідки на проживання всім біженцям, які приїжджають із Сирії, завершивши політику, яка протягом останніх шести років дозволила отримати притулок понад 100 000 сирійців. https://www.eurointegration.com.ua/news/2019/08/30/7100252/.

Зокрема, у своїй новій правовій оцінці агентство заявило, що не вважає людей, які проживають у сирійській столиці Дамаску, а також, у сусідніх південних провінціях Ріф Дімаш, Дараа , Сувейда та Кунейтра , такими, яким загрожує небезпека тільки через місце проживання.

Те саме стосується людей, які проживають у Хассаці, північно-східному куточку країни. Ті, хто проживає в портовому місті Латакія і навколо нього, також не матимуть автоматичного права на притулок.

Враховуюче викладене, а також той факт, що безпекова, гуманітарна та соціально-економічна ситуація в Сирійській Арабській Республіці змінилася на краще, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що побоювання заявника бути призваним до служби в урядовій армії, у зв`язку із тим, що на території Сирії йде війна, незважаючи на те, що він вже відслужив в сирійській армії є сумнівними і носять суб`єктивний характер.

Наявність ризику призову або покарання за ухилення від несення служби є лише припущенням позивача.

Під час співбесіди позивач особисто повідомив, що ані він особисто, ані його родичі ніколи не зазнавали жодних переслідувань.

Також, позивачем не було надано доказів наявності реальних підстав для побоювань його особистого переслідування.

Матеріали справи свідчать про відсутність будь-якої дискримінації стосовно позивача, до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами позивач причетним ніколи не був. Тобто, немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином, під час перебування на Батьківщині, або перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності, позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Колегія суддів зазначає, що апелянт перетнув державний кордон України на підставі паспортного документа та візи з метою навчання в 2007 році.

Отже, на територію України апелянт потрапив легально з метою здобуття вищої освіти.

Матеріали справи свідчать, що звернення позивача за захистом обумовлено першочерговою потребою у легалізації на території України.

Причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таким чином, на підставі викладеного та, у зв`язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем було правомірно прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 .

Також, як вірно вказано судом першої інстанції, відсутність у позивача статусу біженця не позбавляє його права легалізувати своє перебування в України, у зв`язку з наявністю родини.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що у спірних правовідносинах відповідачем не порушено прав позивача.

Доводи апелянта про те, що третьою особою належним чином не досліджено ситуацію у сфері безпеки, ситуацію із дотриманням прав людини в Сирійській Арабській Республіці є безпідставними, а наведена апелянтом інформація по країні погодження не є актуальною станом на час розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 242, 243, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Аліменко В.О.

Кузьмишина О.М.

Повний текст постанови виготовлено 14.07.2022 року.