Справа № 420/6919/22
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2022-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6919/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тарасишиної О.М., за участю секретаря судового засідання Любімової О.Є., розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (місцезнаходження: 65000, м. Одеса, вул. Преображенська, 44; код 37811384) про визнання протиправним та скасування рішення №75 від 10.05.2022 року, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (місцезнаходження: 65000, м. Одеса, вул. Преображенська, 44; код 37811384), в якій позивач просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №75 від 10.05.2022 року «Про заборону в`їзду в Україну» громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 .

Ухвалою від 20.05.2022 року Одеським окружним адміністративним судом відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

09.06.2022 року (вх. № 18968/22) представником відповідача до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву.

14.06.2022 року (вх. №19285/22) представником позивача до канцелярії суду подано відповідь на відзив.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач неодноразово отримав посвідку на тимчасове проживання на території України та проживає сім`єю на протязі 9 років. Однак 10.05.2022 року ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято рішення про заборону в`їзду в Україну №75. Позивач вважає вказане рішення протиправним та таким, що має втручання у його право на повагу до сімейного життя, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому, в обґрунтування правової позиції, зазначено, що останній діяв у межах наданих йому повноважень, відповідно до Закону, та у спосіб і в порядку визначеному ним, у зв`язку з чим, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відповідно до п.10 ч.1 ст.4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За правилами предметної підсудності встановленими ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1 ч. 1).

За таких обставин суд дійшов висновку про підсудність позовної заяви ОСОБА_1 Одеському окружному адміністративному суду.

Розглянувши у порядку письмового провадження матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 проживає в м. Одеса, зареєстрований та проживає разом з сім`єю на протязі 9 років за адресою: АДРЕСА_2 . 04.10.2013 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з громадянкою України про що свідчить наявне в матеріалах справи свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

10.05.2022 року ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято рішення про заборону в`їзду в Україну №75, зі змісту якого вбачається, що до ГУ ДМС України в Одеській області надійшло Подання Управління міграційної поліції ГУНП в Одеській області від 10.05.2022 року за № 15/369, в якому вказано, що позивач зарекомендував себе, як стійкий прибічник злодійських традицій, підтримує тісні зв`язки і завжди надає підтримку особам, схильним до скоєння кримінальних правопорушень. Користується авторитетом у кримінальному середовищі та негативно впливає на криміногенну ситуацію в Одеському регіоні.

Позивач вважає вказане рішення протиправним та таким, що має втручання у його право на повагу до сімейного життя, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення необґрунтованим, а позовні вимоги підлягаючими задоволенню у зв`язку з наступним.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 18 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах кожної держави.

Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої Держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон № 3773-VI визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Пунктом 18 частини 1 статті 1 Закону № 3773-VI встановлено, що посвідка на тимчасове проживання - це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року № 251 затверджений Порядок оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання.

Згідно з ст. ч.1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, зокрема, в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю та якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про основи національної безпеки України" від 19 червня 2003 року № 964-IV загрози національній безпеці - наявні та потенційно можливі явища і чинники, що створюють небезпеку життєво важливим національним інтересам України.

Згідно частини першої статті 5 Закону № 964-IV основними принципами забезпечення національної безпеки є: пріоритет прав і свобод людини і громадянина; верховенство права; пріоритет договірних (мирних) засобів у розв`язанні конфліктів; своєчасність і адекватність заходів захисту національних інтересів реальним і потенційним загрозам; чітке розмежування повноважень та взаємодія органів державної влади у забезпеченні національної безпеки; демократичний цивільний контроль над Воєнною організацією держави та іншими структурами в системі національної безпеки; використання в інтересах України міждержавних систем та механізмів міжнародної колективної безпеки.

Загрози національним інтересам і національній безпеці України визначені у статті 7 Закону № 964-IV, відповідно до якої на сучасному етапі основними реальними та потенційними загрозами національній безпеці України, стабільності в суспільстві є поширення корупції в органах державної влади, зрощення бізнесу і політики, організованої злочинної діяльності.

Абзацом сьомим статті 9 Закону № 964-IV (чинного на час внесення подання) передбачено, що міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Служба безпеки України та Служба зовнішньої розвідки України в межах своїх повноважень забезпечують виконання передбачених Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України завдань, здійснюють реалізацію концепцій, програм у сфері національної безпеки, підтримують у стані готовності до застосування сили та засоби забезпечення національної безпеки.

В якості правової підстави для заборони в`їзду в Україну в оскаржуваному рішенні від 10.05.2022 року зазначено ч. 1 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до якої, в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, зокрема, в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю та якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Отже, предметом дослідження у даній справі є обставини, чи загрожували дії позивача національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України .

В той же час, у поданні Управління міграційної поліції ГУНП в Одеській області від 10.05.2022 року за № 15/369 зазначено, що здійсненою перевіркою діяльності громадянина ОСОБА_1 , встановлено, що він, знаходячись на території України, а саме в м. Одесі та Одеській області, порушує законодавство України.

Суспільна небезпечність перебування на території України ОСОБА_1 , полягає у тому, що вказана особа неодноразово порушував вимоги абзаців 11 та 12 ст. 14 (Учасники дорожнього руху) ЗУ «Про дорожній рух». Крім того, позивач значиться, як боржник в Державному реєстрі боржників, за виконавчим провадженням №67342677, 55929106, у зв`язку з несплатою на користь держави боргу, що призводить до не поповнення державного бюджету України та становить загрозу Національної безпеки та не має постійного місця проживання.

До подання не додано будь-якого доказу щодо вчинення позивачем будь-якого кримінального правопорушення та наявності судимостей.

Отже під час розгляду подання Управління міграційної поліції ГУНП в Одеській області, співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області не оцінювалася та не перевірялася жодна обставина, а рішення від 10.05.2022 № 75 фактично прийняте формально - за наявності лише самого факту подання органом Національної поліції відповідного подання.

При цьому такий підхід при прийнятті спірного рішення фактично не заперечувався представником відповідача, який зазначив, що оскаржуване рішення приймалося на підставі вмотивованого подання Управління міграційної поліції ГУНП в Одеській області.

Втім, суд не може погодитися із таким формальним підходом у прийнятті рішень суб`єктом владних повноважень з огляду на наступне.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» ЄСПЛ визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення штрафів має саме управління.

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

В ході судового розгляду справи судом ухвалою від 20.05.2022 року витребовуались від Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області належним чином засвідчені та оформлені копії документів, а саме: матеріали, які стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення №75 від 10.05.2022 року.

Станом на 19.07.2020 року на вимогу ухвали надано подання від 10.05.2022 року № 15/369 без доказів правопорушень з боку позивача, які погрожують національній безпеці України, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян Україні та інших осіб, що проживають в Україні.

При цьому, згідно ч.9 ст.80 КАС України у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Таким чином, покладені в основу спірного рішення твердження про те, що дії ОСОБА_1 загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, в ході офіційного з`ясування обставин у справі підтвердження не знайшли.

При цьому суд залишає без уваги посилання представника відповідача на висновок Верховного Суду у постанові від 20.06.2018 по справі № 825/1340/16, в якому колегія суддів вважала обґрунтованим рішення органу ДМС щодо скасування посвідки на тимчасове перебування в України з огляду на відсутність обґрунтованого сумніву щодо достовірності обставин, наведених у поданні Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України, оскільки обставини цих спорів не є подібними.

Зокрема, в означеній справі колегією ВС зазначено, що судовим рішенням, тобто за наявності преюдиційих обставин, було встановлено, що у 2014 р. на особу, яка звернулася за судовим захистом, за порушення ним частини 15 статті 4 Закону № 3773-VI щодо незаконного в`їзду на територію України, накладено адміністративне стягнення та примусово видворено з території України.

Однак за обставин розглядуваного спору позивачеві з 2014 р. неодноразово продовжувався термін дії посвідки на тимчасове перебування в Україні, оскільки він перебуває у шлюбі з громадянкою України.

Отже обставини даної справи та справи № 825/1340/16 не є тотожними, а тому висновок Верховного Суду щодо застосування норм права в розглядуваній справі застосованим бути не може.

Крім того, суд враховує приписи ч.2 ст.62 Конституції України, відповідно до якого ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Роз`яснення суворого додержання, закріпленого у ст. 62 Конституції України принципу презумпції невинуватості, передбачені також у п. 18 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя».

Також суд звертає увагу представника відповідача, що зміст принципу "поза розумним сумнівом" сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі "Кобець проти України".

Зокрема, він полягає у тому, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Отже ключовими критеріями названого принципу в першу чергу є належні та допустимі відомості, що визнані доказами, але ж ніяк не відсутність взагалі будь-якого оцінювання стверджуваних компетентним суб`єктом обставин. При цьому в спірних правовідносинах органу міграційної служби відведена роль саме суб`єкта прийняття рішення, а не виконавця волі поліції. Прийняттю ж рішення має передувати аналіз відповідних фактичних даних в контексті відповідних приписів законодавства, однак за обставин справи прийняттю оскаржуваного рішення не передувало будь-якої діяльності, результатом якої може бути рішення.

Також суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що позивачем не оскаржувалось подання поліції, а також не перевірялась достовірність встановлених у ньому обставин, оскільки таке подання не є рішенням суб`єкта владних повноважень, так як безпосередньо для позивача не створює та не змінює обсягу прав та обов`язків. Натомість перевірка достовірності викладених у ньому обставин мала б бути здійснена безпосередньо органом ДМС України, в результаті чого останнім повинно було б бути прийнято обґрунтоване та виважене рішення, чого як встановлено судом вище здійснено не було.

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Як зазначив Європейський суд у справі Yvone van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов`язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", заява N 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява N 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії", п. 74).

Практикою ЄСПЛ сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у Рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (пункт 61). Також у Рішенні від 13 грудня 2001 року в справі «Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109).

Розумними очікуваннями особи вважаються легітимні (або законні) і виправдані очікування набути право. Поняття «законні очікування» (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legal certainty). Практика Суду ЄС і ЄСПЛ розглядає законні очікування як елемент правової визначеності в умовах відсутності єдиної теорії легітимних (законних) очікувань, придатних для всіх національних правопорядків.

Юридична визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Зворотна дія [юридичних норм] також суперечить принципові юридичної визначеності, позаяк суб`єкти права повинні знати наслідки своєї поведінки тієї мірою, що негативно впливає на права та законні інтереси особи.

Отже, будь-який публічний орган має враховувати усі складові принципу верховенства права у своїй діяльності.

В свою чергу, за приписами ч. 1, ч. 2 ст. 6 КАС України відповідно до принципу верховенства права людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Зазначені вище обставини в своїй сукупності свідчать на користь невідповідності оскаржуваного рішення критеріям, що визначені ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Згідно з частиною другою статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті практики Європейського суду з прав людини, за статтею 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі "Moustaquim v. Belgium". ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені статті 8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.

У статті 8 Конвенції не йдеться про право проживати або залишатися в конкретній державі. Проте вислання є втручанням у право на сімейне життя, якщо близькі члени родини депортованої особи проживають у країні, з якої цю особу вислали. У таких випадках депортація повинна бути виправданою (рішення у справі "Moustaquim v. Belgium").

Європейський суд з прав людини у рішенні від 21 червня 1988 року у справі "Боррехаб проти Нідерландів" висвітлив правову позицію щодо захисту права на "сімейне життя" у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції. Так, позиція Суду ґрунтувалася на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зав`язків між батьком та його неповнолітньою донькою. У наведеній справі, Суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 року №ETS N005 (право на повагу до приватного і сімейного життя).

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі "Боррехаб проти Нідерландів" і у справі "Каплан та інші проти Норвегії", роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам частини другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 1 конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією. Яскравими прикладами того, як цей принцип реалізується на практиці, можуть служити заяви, де говориться про порушення права на сімейне життя у зв`язку з діями держави, спрямованими на депортацію з недоговірної держави особи, яка влаштувала життя з громадянином/громадянкою договірної держави, або на скасування даного цій особі дозволу на проживання.

У цій справі відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, мав би також виходити з правових і фактичних наслідків такої дії, а тому був зобов`язаний обґрунтувати суттєву суспільну необхідність прийняття такого рішення і врахувати право позивача на сім`ю та міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї позивача.

Таким чином, рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 10.05.2022 № 75 про заборону в`їзду в Україну є неправомірним та підлягає скасуванню.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відтак, враховуючи, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, слід стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (місцезнаходження: 65000, м. Одеса, вул. Преображенська, 44; код 37811384) про визнання протиправним та скасування рішення №75 від 10.05.2022 року, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №75 від 10.05.2022 року «Про заборону в`їзду в Україну» громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 .

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати у розмірі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві грн. 40 коп.).

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст. 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили згідно з приписами ст. 255 КАС України.

Пунктом 15.5 розділу VII «Перехідні положення» КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 19.07.2022р.

Суддя О.М. Тарасишина