Справа № 168/64/22
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2022 рокуЛьвівСправа № 168/64/22 пров. № А/857/8040/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Кухтея Р.В., Шевчук С.М.

за участі секретаря судового засідання Лутчин Н.М.,

позивач: не з`явився

представника відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 14 квітня 2022 року у справі № 168/64/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про скасування постанови,-

суддя в 1-й інстанції Малюта А.В.,

час ухвалення рішення 13 год. 51 хв.,

місце ухвалення рішення смт. Стара Вижівка,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,-

В С Т А Н О В И В:

18.01.2022 ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) через засоби поштового зв`язку звернувся до суду з адміністративним позовом про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення серії БАВ №614583 від 09 січня 2022 року за частиною 2 статті 126 КУпАП.

На обґрунтування позовних вимог вказував про те, що відповідачем відносно нього було винесено постанову серії БАВ №614583 від 09 січня 2022 року та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400,00 грн. за те, що ОСОБА_1 керував автомобілем «ВАЗ-2101» без посвідчення водія. Позивач вважає постанову незаконною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки при винесенні постанови інспектором СРПП не враховано характер вчиненого правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність. Також позивач вказує про те, що працівник поліції не надав жодного доказу його вини, зокрема матеріалів відеофіксації, а позивач будь-яких пояснень з приводу правопорушення не надавав. Посилається на те, що на даний час з листопада 2021 року навчається в Старовижівському професійному ліцеї водінню транспортним засобом, а в примітці до статті 126 КУпАП зазначено, що забороняється застосовувати стягнення до осіб, які навчаються водінню. Відтак, оскаржувану постанову вважає незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.

Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 14 квітня 2022 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не враховано вимоги ст.268 КУпАП щодо права особи надавати під час розгляду адміністративної справи пояснення, заявляти клопотання, відстоювати свою позицію, скористатись правою допомогою адвоката тощо.

Звертає увагу на те, що суд не надав належної оцінки тій обставині, що відповідачем була фактично «виписана» постанова за ч.2 ст.126 КУпАП, без будь-якого розгляду справи.

Як наслідок, апелянт зазначає, що судом першої інстанції неповною мірою з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Відповідач не скористались правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до частини четвертої статті 304 КАС України відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України).

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Із оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення серії БАВ №614583 від 09 січня 2022 року судом встановлено, що 09 січня 2022 року о 17.00 год. ОСОБА_1 в с.Дубечне по вул.Робітнича Ковельського району Волинської області, керував автомобілем «ВАЗ-2101» без посвідчення водія, чим порушив пункт 2.1 (а) ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення за частиною 2 статті 126 КУпАП . З цих підстав на ОСОБА_1 накладено стягнення в розмірі 3400,00 грн..

Не погодившись з постановою по справі про адміністративне правопорушення, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 керував автомобілем «ВАЗ 2101», який був без розпізнавальних знаків, без відповідного обладнання, необхідного для навчальної їзди, та без присутності спеціаліста з підготовки водіїв. Відтак, суд погодився із висновком відповідача, що керуючи транспортним засобом без посвідчення водія, позивач допустив порушення правил дорожнього руху, оскільки автомобіль був без розпізнавальних знаків, без відповідного обладнання, необхідного для навчальної їзди, та без присутності спеціаліста з підготовки водіїв. Тобто ОСОБА_1 09 січня 2022 року під час події правопорушення не був особою, яка у встановленому порядку навчається водінню транспортного засобу, та до якого положення частин першої та другої статті 126 КУпАП не застосовуються.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст. 2 КАС України встановлено критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень передбаченим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого ст. 9 КАС України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання.

Відповідно до ст. 14 зазначеного Закону, учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин.

Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Статтею 16 цього ж Закону визначено основні права та обов`язки водія транспортного засобу якими, зокрема вказано, що водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Пунктом 2 ч.1 закону України «Про Національну поліцію» зазначено, що поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення (одна із вичерпного переліку підстав).

Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 «Про правила дорожнього руху» затверджено Правила дорожнього руху (далі - ПДР).

Пунктом 1.3 ПДР зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Згідно із п. 2.4 ПДР, на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також: пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1; дати можливість перевірити номери агрегатів і комплектність транспортного засобу; дати можливість оглянути транспортний засіб відповідно до законодавства за наявності на те законних підстав, у тому числі провести з використанням спеціальних пристроїв (приладів) перевірку технічного стану транспортних засобів, які відповідно до законодавства підлягають обов`язковому технічному контролю.

Частина 1 статті 126 КУпАП встановлює, що керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Зі змісту зазначених правових норм вбачається, що Національна поліція України уповноважена через своїх робітників притягувати осіб до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху зокрема за відсутність або ж за не надання посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб.

Положеннями ч. 1 ст. 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Колегія суддів зазначає, що посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, а також поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу пред`явити працівникам поліції.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи відеозапису, після зупинки транспортного засобу, інспектор підійшов до водія, представився, пояснив причину зупинки. В подальшому, інспектором було повідомлено водію, що відбудеться розгляд справи про адміністративне правопорушення та надано законну вимогу пред`явити документи передбачені в п.2.1 ПДР України.

Відповідно до пункту 2.1. ПДР, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі, зокрема: а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

В даному випадку інспектор виявив факт вчинення позивачем порушення вимог ч.1 ст.126 КУпАП. Тому інспектор як посадова особа, що наділена дискреційними повноваженнями, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням докази порушення позивачем ПДР, маючи відповідні повноваження дійшов до висновку про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП.

Суд зауважує, що позивач керував транспортним засобом і не мав при собі посвідчення водія, що визнається учасниками справи. Проте доводи позивача зводяться до того, що оскільки він з листопада 2021 року та на момент притягнення його до адміністративної відповідальності, навчається в Старовижівському професійному ліцеї водінню транспортного засобу, а саме отримання прав водія, до нього заборонено застосовувати стягнення за ч. 1 та ч. 2 ст. 126 КУпАП, як до особи, яка навчається водінню.

Відповідно до примітки до статті 126 КУпАП положення частин першої та другої цієї статті не застосовуються до осіб, які у встановленому порядку навчаються водінню транспортного засобу.

Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що порядок навчання водінню транспортним засобом передбачений Правилами дорожнього руху України.

Так, пунктом 24.5. Правил встановлено, що навчальна їзда на дорогах дозволяється тільки в присутності спеціаліста з підготовки водіїв і за достатніх початкових навичок водіння у того, хто навчається.

Пунктом 24.8. Правил закріплено, що транспортні засоби (за винятком мотоциклів, мопедів та квадроциклів), на яких проводиться навчання, повинні мати розпізнавальні знаки «Учбовий транспортний засіб» відповідно до вимог підпункту «к» пункту 30.3 цих Правил.

З долучених до матеріалів справи доказів вбачається, що транспортний засіб не мав розпізнавального знаку «Учбовий транспортний засіб».

Крім того, не можна встановити, що позивач здійснював навчальну їзду в присутності спеціаліста з підготовки водіїв, оскільки дана обставина не підтверджується жодними докази.

Підготовка, перепідготовка і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів, що експлуатуються на вулично-дорожній мережі загального користування, проводяться акредитованим у визначеному законодавством порядку закладом, що зареєстрований в територіальному сервісному центрі МВС за його місцезнаходженням (пункт 3 Порядку підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 487).

Враховуючи викладене, позивач не був особою, яка у встановленому порядку навчалась водінню транспортного засобу і відповідно на нього не можна розповсюджувати дію примітки до статті 126 КУпАП, що як наслідок не звільняє останнього від адміністративної відповідальності, оскільки він здійснював керування транспортним засобом, але не мав права керування ним.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач при винесенні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності позивача правильно встановив наявність в діях останнього складу правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП, а винесена постанова серії БАВ №614583 від 09.01.2022 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності повністю відповідає нормам КУпАП та не підлягає скасуванню.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів з приводу порушень інспектором поліції прав позивача під час складання постанови про притягнення до адмінвідповідальності. Відсутність факту правопорушення, позивач доводить своїми ж поясненнями. Натомість, відповідач, в порядку ч.2 ст. 77 КАС України, надав докази своїх заперечень. Зокрема, відеофіксація, яка була вчинена під час вчинення правопорушення та в процесі розгляду справи про адміністративне правопорушення, підтверджує факт правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно до п. 1 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення.

Відповідно до ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Беручи до уваги викладені вище обставини та враховуючи доведеність у ході судового розгляду справи вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, колегія суддів зазначає, що відповідачем правомірно розглянуто справу про адміністративне правопорушення та винесено постанову про притягнення особи до відповідальності.

Згідно зіст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Суд повинен перевірити, чи було втручання виправданим та необхідним у демократичному суспільстві, та, зокрема, чи було воно пропорційним, і чи були причини, надані національними органами влади на його виправдання, важливими та достатніми. Таким чином, важливим є визначити, чи належним чином національні органи влади використали свою свободу повноважень, звинувативши заявника у наклепі чи зловживанні посадовим становищем. Рішення у справі Ляшко проти України (Lyashko v. Ukraine) від 10 серпня 2006 р., Заява № 21040/02, п.47.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем доведено факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, а тому постанова по справі про адміністративне правопорушення скасуванню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів також звертає увагу на п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09 грудня 1994 року Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Також згідно з п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно дост.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ч.4 ст. 229, ст. 243, ст.ст. 250, 268, 272, 286, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325 КАС, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 14 квітня 2022 року у справі № 168/64/22 без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Р. В. Кухтей
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 19 липня 2022 року