Справа № 420/23635/21
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2022-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому позивач, з урахуванням уточнень від 14.03.2022 року, просить суд:

- визнати протиправними та скасувати рішення про відмову в призначенні пенсії від 05.11.2021 року №87;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити пенсію за вислугу років ОСОБА_1 відповідно до п.2-1 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та п. «г» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з дня звернення 03.08.2021 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він неодноразово, починаючи з серпня 2021 року, звертався до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявами про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до пункту "г" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Разом із заявою позивачем до пенсійного органу було надано всі необхідні документи, які підтверджують його загальний та пільговий стаж. Однак відповідачем рішенням від 05.11.2021 року №87 йому було вчергове відмовлено у призначенні вищезазначеного виду пільгової пенсії у зв`язку із відсутністю у нього необхідного пільгового стажу станом на 11.10.2017 року.

Разом з тим, позивач не погоджується із зазначеним рішенням відповідача та вважає його протиправним, оскільки рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 положення, зокрема, ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Ухвалою суду від 04.04.2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області було прийнято до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Відповідачу запропоновано в 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на адміністративний позов.

06.05.2022 року через канцелярію суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надійшов відзив на адміністративний позов, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що особи, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону №1788-XII, пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом №1788-XII. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII набрав чинності 11 жовтня 2017 року. Таким чином пенсія за вислугу років призначається за умови наявності у особи станом на 11 жовтня 2017 року визначеного цим законом страхового і спеціального стажу.

Так спеціальний стаж для призначення пенсії відповідно до пункту "г" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" на посаді механізатора (докера-механізатора) станом на 11 жовтня 2017 року має становити 20 років. Водночас страховий стаж позивача станом на 11 жовтня 2017 року становив 17 років 11 місяців 10 днів, що є недостатнім для призначення пенсії, а тому відповідачем правомірно прийнято рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії за вислугу років.

Ухвалою суду від 04.04.2022 року провадження у справі №420/23635/21 було зупинено та поновлено 22.05.2022 року.

Відповідно до ст. 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно частини 2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Починаючи з 03.08.2021 року позивач неодноразово звертався до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявами про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до пункту "г" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Водночас рішеннями Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківської області від 11.08.2021 року №87, від 07.09.2021 року №87, від 21.10.2021 року №87 позивачу було відмовлено у призначенні такої пенсії у зв`язку із ненаданням відповідних документів та не зарахування через зазначені обставини тих чи інших періодів роботи позивача до страхового стажу роботи та стажу роботу за вислугу років.

02.11.2021 року ОСОБА_1 вчергове звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до пункту "г" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення". До заяви позивачем були надані всі необхідні документи.

Разом з тим, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 05.11.2021 року №87 позивачу було відмовлено у призначенні вищезазначеного виду пенсії у зв`язку із відсутністю у нього необхідного стажу за вислугу років.

Так, відповідачем зазначено, що відповідно до пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі ЗУ №1058) передбачено, що право на призначення пенсії за вислугу років мають особи, які на день набрання чинності Законом України №1058 (на 11.10.2017 року) мають вислугу років та стаж, передбачений пунктом «г» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а саме механізатори (докери-механізатори) комплексних бригад на вантажно-розвантажувальних роботах у портах, зокрема, чоловіки після досягнення 55 років і при загальному стажу не менше 28 років 6 місяців, з них не менше 20 років на зазначеній роботі.

За наданими позивачем документами та індивідуальними відомостями про застраховану особу страховий стаж ОСОБА_1 складає 35 років 4 місяці 1 день, стаж за вислугу років - 17 років 11 місяців 10 днів.

Також відповідачем не було враховано період роботи позивача, що вказаний у трудовій книжці № НОМЕР_1 , а саме з 17.04.1990 року по 01.10.1990 року, оскільки відсутній номер документа, на підставі чого був зроблений запис у трудовій книжці.

З урахуванням вищевикладеного ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років згідно зі статтею 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Вважаючи рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду у справі №420/23635/21.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Дослідивши адміністративний позов позивача та відзив на нього, а також інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Закон України від 09.07.2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до статті першої Закону №1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону №1058-IV).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 року (надалі - Закон №1788), громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 51 Закону №1788, пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Статтею 52 Закону №1788 передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, механізатори (докери-механізатори) комплексних бригад на вантажно- розвантажувальних роботах у портах, а також плавсклад морського, річкового Флоту і флоту рибної промисловості (крім суден портових, що постійно працюють на акваторії порту, службово-допоміжних, роз`їзних, приміського і внутріміського сполучення).

Відповідно до пункту «г» ч. 1 ст. 55 Закону №1788 (до внесення змін Законом України №213-VIII від 02.03.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення») передбачалось, що право на пенсію за вислугу років мають механізатори (докери-механізатори) комплексних бригад на вантажно-розвантажувальних роботах у портах:

чоловіки - після досягнення 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 20 років на зазначеній роботі;

жінки - після досягнення 50 років і при загальному стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 15 років на зазначеній роботі.

Пунктом «г» ч. 1 ст. 55 Закону №1788 (після внесення змін Законом України №213) передбачалось, що право на пенсію за вислугу років мають механізатори (докери-механізатори) комплексних бригад на вантажно-розвантажувальних роботах у портах - після досягнення 55 років і при стажі роботи:

для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 20 років на зазначеній роботі;

для жінок - не менше 25 років, з них не менше 15 років на зазначеній роботі.

За відсутності стажу роботи, встановленого абзацами другим і третім цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року право на пенсію за вислугу років надається за наявності стажу роботи, встановленого абзацами п`ятнадцятим - двадцять третім пункту "б" частини першої статті 13 цього Закону.

Відповідно до абз.абз. 3-13 п. б ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», за відсутності стажу роботи, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності стажу роботи:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців у чоловіків і не менше 20 років 6 місяців у жінок;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років у чоловіків і не менше 21 року у жінок;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців у чоловіків і не менше 21 року 6 місяців у жінок;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років у чоловіків і не менше 22 років у жінок;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців у чоловіків і не менше 22 років 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років у чоловіків і не менше 23 років у жінок;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців у чоловіків і не менше 23 років 6 місяців у жінок;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років у чоловіків і не менше 24 років у жінок;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців у чоловіків і не менше 24 років 6 місяців у жінок.

11 жовтня 2017 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 року №2148-VIII, у зв`язку з чим особам, які на день набрання чинності цього Закону мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

При цьому, положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом №2148-VIII, тобто 11 жовтня 2017 року, мають вислугу та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Зміст наведеного правового регулювання свідчить, що відповідні умови для призначення пенсії за вислугу років мають визначатись на момент, передбачений законодавцем - на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій".

Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 року (справа №1-13/2018 (1844/16, 3011/16)) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року №1788-ХІІ зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 №213-VІІІ, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 №911-VIII.

Слід зазначити, що змінами, внесеними Законом №213-VІІІ та Законом №911-VIII до оспорюваних положень Закону №1788 було:

-підвищено на п`ять років вік виходу на пенсію для жінок, зайнятих на визначених пунктами "а", "б", "в", "г", "д" статті 55 Закону №1788 роботах;

- підвищено на п`ять років загальний стаж роботи, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, для категорій працівників, визначених пунктами "а", "б", "в", "г", "д", "є" статті 55 Закону №1788 (зокрема для чоловіків змінено загальний стаж роботи з 25 років до 30 років).

-підвищено спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктом "а" статті 54, пунктами "д", "е", "ж" статті 55 Закону №1788.

Ухвалюючи Рішення, Конституційний Суд України дійшов висновків, наслідком яких стала неконституційність оспорюваних норм:

- по-перше, "положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону №1788, зі змінами, внесеними Законом №911 у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті "а" статті 54 Закону №1788, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах "є", "ж" статті 55 Закону №1788, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України";

- по-друге, "положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону №1788, зі змінами, внесеними Законом №213 щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави";

- по-третє, "оспорювані положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону №1788 зі змінами, внесеними Законом №213, суперечать положенням статей 1, 3, 46 Основного Закону України, законодавець, зрівнявши вік виходу на пенсію для чоловіків і жінок, зайнятих на визначених пунктами "а", "б", "в", "г", "д" статті 55 Закону №1788 роботах, що пов`язані зі шкідливим впливом на здоров`я та призводять до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком, скасував спеціальні гарантії щодо охорони праці і здоров`я жінок та встановлені спеціальні умови набуття права на пенсію за вислугу років, внесені Законом №213 зміни до пунктів "а", "б", "в", "г", "д" статті 55 Закону №1788 щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок є такими, що суперечать частині третій статті 24 Конституції України".

Суд акцентує увагу, що Законом №213 було підвищено спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, саме для категорій працівників, визначених пунктом "а" статті 54, пунктами "д", "є", "ж" статті 55 Закону №1788, але позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до пункту "г" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

При цьому приписи п. "г" ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII щодо необхідного спеціального стажу для призначення пенсії вказаній категорії робітників, а саме не менше 20 років на зазначеній роботі законодавцем не змінювались, та неконституційними не визнавались.

Також норма абзацу 2 п.16 розділу ХV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1058-1V, згідно якої положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" (станом на 11.10.2017 року) мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії також неконституційною не визнавалась.

Відтак, при визначенні права особи на призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону №1788-XII, пункту 2-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV має враховуватися спеціальний стаж роботи особи станом на 11 жовтня 2017 року, в даному випадку не менше 25 років, та спеціальний стаж у розмірі не менше 20 років.

Згідно поданих позивачем документів загальний страховий стаж становить 35 років 4 місяці 1 день (вимога до змін внесених до законодавства - не менше 25 років, вимога після змін - 30 років), що є достатнім для призначення пенсії (станом на 11.10.2017 року у позивача було більше 25 років загального страхового стажу).

Водночас спеціальний стаж позивача станом на 11.10.2017 року, тобто на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій", становив - 17 років 11 місяців 10 днів, тобто ОСОБА_1 не мав необхідного спеціального стажу у розмірі не менше 20 років, отже рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області в цій частині є таким, що відповідає приписам чинного пенсійного законодавства.

Аналогічні висновки викладені у постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 05 серпня 2021 року у справі №240/24/21.

Водночас, щодо не врахування відповідачем до страхового стажу позивача періоду роботи з 17.04.1990 року по 01.10.1990 року оскільки у трудовій книжці ОСОБА_1 № НОМЕР_1 відсутній номер документа на підставі чого був зроблений запис, суд зауважує наступне.

Так, як вбачається з трудової книжки ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , позивач працював у кооперативі «Геліос», а саме:

17.04.1990 року - прийнятий ливарником пластмаси (узгоджена трудова угода від 17.04.1990 року);

01.10.1990 року звільнений згідно статті 38 КЗпП УССР за власним бажанням (наказ від 01.10.1990 року №305).

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Суд зазначає, що приписами пункту 1.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року за №58 (далі-Інструкції №58) передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до п.п. 1.3, 1.4 Інструкції №58 при влаштуванні на роботу працівники зобов`язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку.

Пунктами 2.2 - 2.4 Інструкції №58 встановлено, що до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

У п. 2.6 пункту 2 Інструкції №58 зазначено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Відповідно п.4 постанови Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27.04.1993 року №301, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Аналогічні норми були закріплені в Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 року №162 (далі Інструкція №162), яка діяла під час оформлення трудової книжки позивача.

Так, пунктами 2.2, 2.3 Інструкції №162 було визначено (мовою оригіналу):

« 2.1. Заполнение трудовых книжек и вкладышей к ним производится на языке союзной, автономной республики, автономной области, автономного округа, на территории которых расположено данное предприятие, учреждение, организация, и на официальном языке СССР.

2.2. Заполнение трудовой книжки впервые производится администрацией предприятия в присутствии работника не позднее недельного срока со дня приема на работу.

В трудовую книжку вносятся:

сведения о работе: прием на работу, перевод на другую постоянную работу, увольнение;

сведения о награждениях и поощрениях: награждения орденами и медалями, присвоение почетных званий; поощрения за успехи в работе, применяемые трудовым коллективом, а также награждения и поощрения, предусмотренные правилами внутреннего трудового распорядка и уставами о дисциплине; другие поощрения в соответствии с действующим законодательством;

сведения об открытиях, на которые выданы дипломы, об использованных изобретениях и рационализаторских предложениях и о выплаченных в связи с этим вознаграждениях.

сведения о работнике: фамилия, имя, отчество, дата рождения, образование, профессия, специальность;».

Все записи в трудовой книжке о приеме на работу, переводе на другую постоянную работу или увольнении, а также о награждениях и поощрениях вносятся администрацией предприятия после издания приказа (распоряжения), но не позднее недельного срока, а при увольнении - в день увольнения и должны точно соответствовать тексту приказа (распоряжения).».

Таким чином, працівник не може відповідати за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення.

Суд звертає увагу на те, що доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо даного періоду роботи відповідачем суду не надано, а тому їх безпідставно не взято до уваги при розрахунку стажу.

Також суд вказує, що на особу не може перекладатись обов`язок доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Посилання на неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Висновки аналогічного характеру викладені в постанові Верховного Суду від 29.03.2019 у справі № справа №548/2056/16-а, від 21.02.2018 року у справі № 687/975/17.

На підставі вищезазначеного, суд доходить висновку що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 05.11.2021 року №87 в частині не врахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 17.04.1990 року по 01.10.1990 року в кооперативі «Геліос» є необґрунтованим, а тому протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Водночас суд зазначає, що адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Статтею 58 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та готує документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

З огляду на встановлені обставини у справі №420/23635/21 суд вважає необхідним для захисту прав та інтересів позивача зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.11.2021 року про призначення йому пенсії за вислугу років з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, а саме в частині врахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 17.04.1990 року по 01.10.1990 року в кооперативі «Геліос».

У задоволенні іншої частини позовної вимоги зобов`язального характеру слід відмовити.

Аналогічна правова позиція про те, що вирішення питання призначення пенсії є виключною компетенцією Пенсійного фонду, у зв`язку з чим належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії, а ні зобов`язання відповідача призначити таку пенсію позивачу, висловлено Верховним Судом у постанові від 07.03.2018 року у справі № 233/2084/17.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем за подання позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн., що підтверджується квитанцією про сплату судового збору від 16.12.2021 року.

Враховуючи наявність підстав для задоволення основної позовної вимоги ОСОБА_1 , суд вважає необхідним стягнути на користь позивача суму сплаченого ним судового збору у розмірі 908,00 грн. з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 205, 241-246, 251, 255, 258, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 05.11.2021 року №87 в частині відмови врахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 17.04.1990 року по 01.10.1990 року в кооперативі «Геліос».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.11.2021 року про призначення йому пенсії за вислугу років з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого позивачем судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 908,00 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя О.В. Білостоцький