Справа № 420/14707/21
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2022-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/14707/21

Категорія: 106030000 Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А. В.

Місце ухвалення: м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Лук`янчук О.В.

суддів - Бітова А. І.

- Ступакової І. Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою НОМЕР_1 Комендатури охорони та обслуговування на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 Комендатури охорони та обслуговування про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до НОМЕР_1 Комендатури охорони та обслуговування, в якому з урахуванням уточнень просив:

- визнати протиправними дії НОМЕР_1 Комендатура охорони та обслуговування (м. Одеса) щодо відмови у листі від 11.02.2021 року вих. №350/174/29/3/15 у не нарахуванні та виплати ОСОБА_1 при звільненні з військової служби середнього заробітку, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, за період з 22.08.2018 року по день фактичної виплати як учаснику бойових дій грошової компенсації в розмірі 30 662,80 грн. за невикористані календарні дні додаткових відпусток за період 2016-2018 роки;

- зобов`язати НОМЕР_1 Комендатуру охорони та обслуговування (м. Одеса) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 за період з 22.08.2018 року по день фактичної виплати як учаснику бойових дій грошової компенсації в розмірі 30 662,80 грн. за невикористані календарні дні додаткових відпусток за період 2016-2018 роки.

В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.11.2019 року по справі №420/5986/19 позивач отримав грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учасник бойових дій за період з 2016- 2018 роки у розмірі 30 662,80 грн. після чого звернувся до відповідача із заявою про виплату середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 22.08.2018 року по день фактичного розрахунку. Однак, листом відповідач відмовив у виплаті середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Вважаючи відмову протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2022 року адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 Комендатури охорони та обслуговування (м. Одеса) - задоволено.

Визнано протиправними дії НОМЕР_1 Комендатура охорони та обслуговування (м. Одеса) щодо відмови нарахувати та виплати ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, за період з 22.08.2018 року по 23.03.2020 року.

Зобов`язано НОМЕР_1 Комендатуру охорони та обслуговування (м. Одеса) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, за період з 22.08.2018 року по 23.03.2020 року.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, НОМЕР_1 охорони та обслуговування подала апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та не ґрунтуються на засадах верховенства права, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначалося, що компенсація за затримку виплати заробітної плати, що була присуджена за рішенням суду, не може здійснюватися за ст. 117 КЗпП. Крім того вказує про помилковість не застосування судом першої інстанції норм ст. 122 КАС України, оскільки позивачем пропущений місячний строк звернення до суду. Також вказує про порушення судом норм процесуального права, в частині розгляду справи без участі відповідача та неповідомлення його про дату розгляду справи.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом апеляційної інстанції можуть бути розглянуті без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, а тому розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 та наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 22.08.2018 року № 206 (по стройовій частині) був виключений із списків особового складу та всіх видів забезпечення в зв`язку зі звільненням з військової служби в запас за підпунктом "к" пункту 2 частини 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Після звільнення з військової служби позивач звернувся до військової частини щодо виплати йому компенсації за невикористану додаткову відпустку за період 2016-2018 роки передбачену ч.1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", яку він не використав та не отримав при звільненні компенсацію за невикористані дні вказаної відпустки.

Листом військової частини від 16.09.2019 року за №350/174/29/252 позивача повідомлено з посиланням на п.19 ст.10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", що при звільнені з військової служби грошова компенсація за ненадані під час особливого періоду дні додаткових і соціальних відпусток не виплачується.

Вважаючи відмову протиправною позивач оскаржив її у суді.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.11.2019 року по справі №420/5986/19 зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22.08.2018 року.

23.03.2020 року НОМЕР_1 Комендатурою охорони та обслуговування (м. Одеса) на виконання рішення суду нараховано та виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за період з 2016-2018 роки у розмірі 30 662,80 грн.

18.01.2021 року позивач звернувся до НОМЕР_1 комендатури охорони та обслуговування із заявою щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій та середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 22.08.2018 року по день фактичного розрахунку.

Листом від 11.02.2021 року № 350/174/29/3/15 НОМЕР_1 комендатура охорони та обслуговування повідомила позивача, що при звільненні позивачу не виплачувалась грошова компенсація за невикористану соціальну відпустку, як учаснику бойових дій у зв`язку з тим, що рапорт до військової частини НОМЕР_2 не надавався для надання відпустки або виплату грошової компенсації на день звільнення. Нарахування та виплата середнього заробітку законодавством для військовослужбовців не передбачено.

30.03.2021 року позивач звернувся до військової частини НОМЕР_2 із заявою щодо виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 22.08.2018 року по день фактичного розрахунку відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року №100.

Листом від 22.04.2021 року № 350/174/29/138 військова частина повідомила позивача, що у зв`язку з організаційними заходами відповідно спільних директив Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 28.12.2019 року № Д-322/1/12дск, від 11.01.2020 року №Д-322/1/1 у військовій частині НОМЕР_2 було розформовано фінансово-економічне відділення та з 01 січня 2020 року військова частина НОМЕР_2 не є розпорядником коштів третього рівня. Відповідно до рішення фінансово-економічного управління Командування Повітряних Сил Збройних Сил України від 28.12.2019 року №350/147/1/4716, з 01.01.2020 року військова частина НОМЕР_2 знаходиться на фінансовому забезпеченні у НОМЕР_1 комендатурі охорони та обслуговування (ЄДРПОУ НОМЕР_3), м. Одеса. Розрахункові відомості грошового забезпечення військовослужбовців заробітної плати працівників військової частини НОМЕР_2 за період з 2005 по 2016 роки здані до Одеського територіального архівного відділу Галузевого Державного Архіву Міністерства оборони України, за період з 2017 по 2019 роки передано згідно акту до НОМЕР_1 комендатури охорони та обслуговування (ЄДРПОУ НОМЕР_3), м. Одеси, як правонаступнику військової частини НОМЕР_2 з фінансових питань.

Позивач вважає протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, а тому звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у межах спірних правовідносин у позивача виникло право на отримання середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з військової служби, який повинен розраховувати згідно Порядку 100 та з урахуванням принципу співмірності, а тому прийшов до висновку про наявність підстав для визнання протиправними дій та зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 22.08.2018 року по 23.03.2020 року.

Перевіривши матеріали справи, з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Як вбачається з апеляційної скарги, апелянт вказує на пропуск позивачем місячного строку звернення до суду з позовом.

З даного питання колегія суддів зазначає, що за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Як встановлено ч. 1ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно ч. 2ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 3 ст. 122 КАС України).

Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Разом з тим, ч. 1 ст. 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 22 січня 2020 № 620/1982/19, від 04 грудня 2019 у справі № 815/2681/17.

Також варто зауважити на тому, що, аналізуючи положення статей 116, 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.02.2020 (справа №821/1083/17) зазначила таке.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

У рішенні від 15 жовтня 2013 № 8-рп/2013 Конституційний Суд України роз`яснив, що положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей1,12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Окрім того, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 № 9-рп/2013 положення частини другої статті 233 КЗпП України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Оскільки предметом переданого на розгляд адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені, яка не входить до структури заробітної плати, підстави для застосування частини третьої статті 233 КЗпП відсутні.

При цьому Верховний Суд акцентує увагу на тому, що під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України як норми спеціального процесуального закону.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд і в постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 815/2681/17, від 23 грудня 2020 року у справі № 560/4006/19, від 23 грудня 2020 року у справі № 360/4485/19 та від 01 лютого 2021 року у справі № 560/1282/19.

У пункті 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 визначено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як зазначив Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні, аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, Конституційний Суд України визначив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 зауважила, що за змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Поряд з цим, у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20, Судом роз`яснено обмеження права особи на звернення до суду з адміністративним позовом в місячний строк. Так, у згаданій постанові Суд дійшов висновку, що обмеження права особи на звернення до суду з адміністративним позовом місячним строком з дня проведення з ним остаточного розрахунку ґрунтується на правильному застосуванні судом ст. 122 КАС України та не суперечить Рішенню Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, яким розтлумачено ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. 117, 237-1 цього Кодексу в аспекті неоднозначної судової практики розгляду трудових спорів у порядку цивільного судочинства.

Як уже зазначено, остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено 23.03.2020 року, а з цим позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 16.08.2021 року, тобто з пропуском установленого КАС України місячного строку звернення до адміністративного суду.

Зазначений вище висновок апеляційного суду відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 23.09.2020 у справі №1.380.2019.003695.

Клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду позивач не заявляв, натомість з позову вбачається, що позивача вважає що у даних правовідносинах слід застосовувати шестимісячний строк звернення до суду.

Водночас такі твердження позивача є помилковими з підстав викладених вище.

Так, згідно п. 8 ч. 1ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Частинами третьою та четвертою статті 123 КАС України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Колегія суддів зауважує, що практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в Україні, свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (справи «Стаббігс та інші проти Великобританії», «Девеер проти Бельгії»). Застосоване у цій справі обмеження мало законну мету, а співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою апеляційний суд вважає пропорційним.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно з ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідними ст. ст. 238, 240 цього Кодексу.

Ураховуючи викладене, колегія суддів зважає на наявність підстав для залишення адміністративного позову без розгляду, що не було враховано судом першої інстанції, який дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог та не врахував необхідність застосування до спірних правовідносин норм ст. 122 КАС України, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про залишення адміністративного позову без розгляду.

У зв`язку з цим, в межах розгляду цієї справи відсутні підстави для надання правової оцінки доводам апеляційної скарги відповідача щодо помилковості висновків суду першої інстанції по суті вирішених позовних вимог.

Керуючись ст.308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329, 331 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу НОМЕР_1 Комендатури охорони та обслуговування задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2022 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 Комендатури охорони та обслуговування про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії залишити без розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 19 липня 2022 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова