Справа № 520/15891/21
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2022-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2022 р. Справа № 520/15891/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , П`янової Я.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.11.2021, головуючий суддя І інстанції: Єгупенко В.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі №520/15891/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Харківській області

про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління національної поліції України в Харківській області, в якому просив:

- зобов`язати Головне управління патрульної поліції в Харківській області виплатити компенсацію за всі невикористані відпустки за час служби в поліції, здійснити повний розрахунок, в тому числі середній заробіток за весь період прострочення розрахунку з дня звільнення до часу винесення рішення судом;

- стягнути з відповідача моральну шкоду 50000 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.11.2021 у адміністративному позові відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.11.2021 та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт зазначає, що суд першої інстанції протиправно посилається лише на Закон України «Про національну поліцію», Порядок №260 затверджений наказом МВС України і виключно на відзив відповідача, але у справі є заперечення та клопотання про залучення письмових доказів. Суд не провів математичну перевірку наказів на відповідність їх закону, відпустки передують наказам про їх надання, терміни відпусток перевищують термінам вказаним у ч. 2-3 ст. 93 Закону України «Про національну поліцію», тому, на думку апелянта, суд не мав права визнати зазначене належним. Також, позивач зазначає, що у 2017 році він не використав 15 діб додаткової відпустки, у 2020 році не використав 20 днів щорічної основної та 15 днів додаткової відпустки. Здійснюючи розрахунок, суд допустив помилки в розрахунку, однак це не є його компетенцією, посвідчення УБД містить різні дати видачі в окремих абзацах рішення. Крім того, апелянт зазначає, що суд мав діяти згідно з Конституцією України, КАС України, Законом України «Про національну поліцію», іншими законами, а саме КЗпП України, Законом України «Про відпустки», постановами Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом апеляційної інстанції, встановлено, що наказом ГУНП в Харківській області від 04.03.2021 № 155 о/с «по особовому складу» був звільнений зі служби в поліції, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», з виплатою компенсації за невикористану щорічну чергову відпустку за період з 01.01.2021 по 04.03.2021 у кількості 8 діб.

Позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 12.06.2019 року.

З листа № 3820/119-29/02-2021 від 13.09.2021 вбачається, що при звільненні було нараховано і виплачено грошове забезпечення за 4 дні березня 2021 року, а саме: посадовий оклад - 380,65 грн.; оклад за спеціальним званням - 258,06 грн.; надбавка за стаж служби - 319,35 грн.; надбавка за специфічні умови проходження служби - 574,84 грн.; премія - 385,80 грн.; індексація - 157,29 грн.; компенсація за невикористану щорічну чергову оплачувану відпустку з 01.01.2021 по 04.03.2021 у кількості 8 діб - 3965,30 грн. Сума одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, яка нарахована, складає 111524,70 грн.

Згідно листа від 06.09.2021 № 1160/119-26/01-2021, відповідно до обліків УКЗ ГУНП в Харківській області ОСОБА_1 щорічні чергові оплачувані відпустки за 2016, 2017. 2018 та 2019 роки використав у повному обсязі, за 2020 рік щорічну відпустку використав частково, у кількості 10 діб та використав оплачувану відпустку згідно ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у кількості 14 діб. За 2021 рік у щорічній відпустці не перебував, оплачувану відпустку згідно ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» використав у кількості 14 діб.

Так, Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 11.04.2016 № 111 о/с «по особовому складу» позивачеві надано частину чергової відпустки за 2016 рік на 10 діб з 01.04.2016 по 10.04.2016.

Вважати невикористаними 35 діб чергової відпустки за 2016 рік.

Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 13.09.2016 № 339 о/с «по особовому складу» позивачеві надано невикористану частину чергової відпустки за 2016 рік на 35 діб з 05.07.2016 по 08.08.2016.

Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 09.10.2017 № 655 о/с «по особовому складу» позивачеві надано частину чергової відпустки за 2017 рік на 31 добу (з урахуванням 1 святкового дня) з 02.08.2017 по 01.09.2017.

Вважати невикористаними 15 діб чергової відпустки за 2017 рік.

Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 09.10.2017 № 655 о/с «по особовому складу» позивачеві надано невикористану частину чергової оплачуваної відпустки за 2017 на 16 діб (з урахуванням 1 святкового дня) з 05.10.2017.

Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 06.04.2018 № 86 о/с «по особовому складу» позивачеві надано частину чергової оплачуваної відпустки за 2018 рік на 10 діб з 11.04.2018 по 20.04.2018.

Вважати невикористаними 35 діб чергової відпустки за 2018 рік.

Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 16.05.2018 № 115 о/с «по особовому складу» позивачеві надано частину чергової оплачуваної відпустки за 2018 на 21 добу (з урахуванням 1 святкового дня) з 17.05.2021 по 06.06.2018.

Вважати невикористаними 15 діб чергової відпустки за 2018 рік.

Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 29.12.2018 № 338 о/с «по особовому складу» позивачеві надано невикористану частину чергової щорічної оплачуваної відпустки за 2018 на 16 діб (з урахуванням 1 святкового дня) з 04.01.2019 по 19.01.2019.

Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 13.09.2019 № 330 о/с «по особовому складу» позивачеві надано частину чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік на 18 діб (з урахуванням 1 святкового дня) з 09.10.2019 по 26.10.2019.

Вважати невикористаними 28 діб чергової відпустки за 2019 рік.

Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 16.10.2019 № 360 о/с «по особовому складу» позивачеві надано частину чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік на 10 діб з 18.11.2019 по 27.11.2019.

Вважати невикористаними 18 діб чергової відпустки за 2019 рік.

Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 17.12.2019 № 423 о/с «по особовому складу» позивачеві надано частину чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік на 28 діб з 09.01.2020 до 05.02.2020.

Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 14.01.2020 № 10 о/с «по особовому складу» внесено зміни до пункту наказу ГУНП в Харківській області від 17.12.2019 № 423 о/с «по особовому складу» в частині надання невикористаної частини чергової відпустки за 2019 рік позивачеві, змінено: надано позивачеві невикористану частину чергової відпустки за 2019 рік на 18 діб з 09.01.2020 по 26.01.2020.

Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 16.06.2020 № 165 о/с «по особовому складу» позивачеві надано частину чергової оплачуваної відпустки за 2020 рік на 10 діб з 15.07.2020 по 24.07.2020.

Вважати невикористаними 35 діб чергової відпустки за 2020 рік.

Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 15.10.2020 № 326 о/с позивачеві надано додаткову оплачувану відпустку, згідно з п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів, гарантії їх соціального захисту» за 2020 рік на 14 діб з 03.11.2020 по 16.11.2020.

Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 21.01.2021 № 24 о/с позивачеві надано додаткову оплачувану відпустку, згідно з п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів, гарантії їх соціального захисту» за 2021 рік на 14 діб з 01.02.2021 по 14.02.2020.

Як вбачається з листа № 5116/119-12/01-2021 від 13.07.2021 щорічні чергові оплачувані основні та додаткові відпустки за 2016, 2018 та 2019 роки позивач використав у повному обсязі. За 2017 рік - невикористана частина 15 діб додаткової відпустки, за 2020 рік - 20 основної відпустки та 15 діб додаткової відпустки.

На думку позивача, відповідачем протиправно не виплачено компенсацію за всі невикористані відпустки за час служби в поліції, зокрема за 2017 та 2020 роки, що стало підставою для звернення до суду.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, виходив з того, що питання виплати грошової компенсації за невикористану частину відпустки поліцейським, які звільняються, врегульовані нормами пункту 8 розділу III Порядку № 260, які є спеціальними за своєю правовою природою та підлягають застосуванню до спірних правовідносин. На підставі пункту 8 розділу III Порядку № 260 виплата грошової компенсації передбачена виключно за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції. Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі №820/5122/17 та у постанові Верховного Суду від 6 лютого 2020 року у справі №818/1276/17.

Крім того, позивачу було надано посвідчення учасника бойових дій лише 12.06.2021, відтак до цього позивач не мав права на додаткову оплачувану відпустку передбачену ч. 12 ст. 12 Закону України ««Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Стосовно стягнення середнього заробітку за весь період прострочення розрахунку з дня звільнення до часу винесення рішення судом та стягнення з відповідача моральної шкоди 50000 грн., суд першої інстанції дійшов висновку, що вказані вимоги є похідними від первісної позовної вимоги, а відтак не підлягають задоволенню.

Колегія суддів частково не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із статтею 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи, встановлено Законом №504/96-ВР.

Відповідно до статті 4 Закону №504/96-ВР встановлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону №504/96-ВР).

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України.

Закон №580-VIII визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

У відповідності до частин першої та третьої статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 60 Закону №580-VIII).

Згідно з частинами першою та другою статті 92 Закону №580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 93 Закону №580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до частин восьмої, дев`ятої, десятої та одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Частинами першою та другою статті 94 Закону №580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Положення Порядку №260 визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання).

Пунктом 3 розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з абзацами сьомим і восьмим пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Колегія суддів відмічає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду вже розглядав справи з подібними правовідносинами, зокрема №826/8185/18, №818/1276/17.

Предметом спору у цих справах були дії відповідачів щодо невиплати позивачам (поліцейським) грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки, що передують року звільнення. Проте під час їхнього розгляду суди дійшли різних правових висновків.

Так, у постанові від 23.10.2019 в справі №826/8185/18 (провадження №К/9901/19707/19) Верховний Суд виходив з того, що питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки не врегульоване положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260, а тому при вирішенні цього питання підлягають застосуванню приписи КЗпП України та Закону №504/96-ВР.

Проте у постанові від 06.02.2020 в справі №818/1276/17 (провадження №К/9901/48853/18) Верховний Суд зазначив, що питання виплати грошової компенсації за невикористану частину відпустки поліцейським, які звільняються, урегульовані нормами пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260, які є спеціальними за своєю правовою природою та підлягають застосуванню до спірних правовідносин. На підставі пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 виплата грошової компенсації передбачена виключно за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції. Позиція аналогічного змісту також наведена Верховний Судом у постановах від 07.08.2019 в справі №820/5122/17 (провадження №К/9901/16897/19), від 31.03.2020 в справі №808/2122/18 (провадження №К/9901/68185/18, №К/9901/68414/18), від 02.07.2020 в справі №825/1038/16 (провадження №К/9901/9235/18, №К/9901/9238/18).

Судова колегія зауважує, що Верховний Суд відступив від правового висновку, сформованого в судових рішеннях у справах №818/1276/17, №820/5122/17, №808/2122/18, №825/1038/16 і вважає правильним правовий висновок, який було викладено у постанові від 23.10.2019 в справі №826/8185/18 з таких підстав.

Право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону №580-VIII. Її аналіз дозволяє зробити висновок, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII, а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Аналізуючи наведені норми законодавства, Верховний Суд дійшов висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону №504/96-ВР.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону №504/96-ВР і частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Аналогічні висновки мстить постанова Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №160/10875/19.

Як вбачається із матеріалів справи, що відповідно до наказу № 155 о/с від 04.03.2021 позивача звільнено з 04.03.2021. з виплатою компенсації за невикористану відпустку за період з 01.01.2021 по 04.03.2021 у кількості 8 діб.

Відповідач у відзиві зазначив, що позивач використав частково у кількості 10 діб щорічну оплачувану чергову відпустку за 2020 рік, проте не вказує про дні невикористаної щорічної відпустки за 2020 рік.

Як встановлено вище апеляційним розглядом, позивачу відповідно до наказу №165 о/с від 16.06.2020 (по особовому складу) надавалась частина чергової оплачуваної відпустки за 2020 рік на 10 діб з 15.07.2020 по 24.07.2020, що підтверджено і самим відповідачем.

Водночас, вказаний наказ містить відомості про 35 діб невикористаної чергової відпустки за 2020 рік.

При цьому, здійснення розрахунків сум компенсації за невикористані щорічні відпустки за 2020 рік відноситься до компетенції відповідача.

Посилання позивача на довідку № 5116/119-12/01-2021 від 13.07.2021 щодо невикористаної частини 15 діб додаткової відпустки за 2017, основної відпустки 20 діб та додаткової відпустки 15 діб за 2020 не підтверджуються належними доказами, зокрема наказами про надання таких відпусток.

На підставі викладеного вище, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті, посилаючись на п. 8 розділу ІІІ Порядку № 260, з урахуванням висновків викладених у постанові Верховного Суду від 07.08.20219 року у справі № 820/5122/17 та у постанові Верховного Суду від 06.02.2020 у справі № 818/1276/17, що виплата грошової компенсації передбачена виключно за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, таким чином позивачеві були виплачені всі належні при звільненні суми, дійшов помилкового висновку в частині відмови зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористані 35 діб чергової відпустки за 2020 рік.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Стосовно тверджень позивача щодо виплати відповідачем компенсації за не використану відпустку за 2017 та 2020 роки як учаснику АТО, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу при звільненні виплачено компенсацію за невикористаних 8 діб чергової оплачуваної відпустки за 2021 рік, в свою чергу компенсація за використану додаткову оплачувану відпустку, передбачену ч. 12 ст. 12 Закону України ««Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не виплачувалась, оскільки така у 2021 надавалася позивачеві наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області № від 21.01.2021 № 24 о/с на 14 діб з 01.02.2021 по 14.02.2020.

Відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Харківській області № від 15.10.2020 № 326 о/с, позивачу надавалась додаткова оплачувана відпустка, згідно зі ст. 12 п. 12 Закону України ««Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2020 рік на 14 діб з 03.11.2020 по 16.11.2020. Підстава: рапорт ОСОБА_1 від 02.10.2020, посвідчення серії НОМЕР_1 від 12.06.2019.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено апеляційним розглядом, позивачу було надано посвідчення учасника бойових дій 12.06.2019.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що до 12.06.2019 позивач не мав права на додаткову відпустку за 2017 рік як учасник бойових дій, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону №3551-ХІІ, а додаткова оплачувана відпустка за 2020 рік, передбачена п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону №3551-ХІІ позивачу надавалась, отже вимоги позивача щодо виплати компенсації за невикористані відпустки за 2017 та 2020 як учаснику АТО не підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 50000 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 статті 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи ( ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України).

Згідно із абз. 2 ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно із п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 р., під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Судовим розглядом встановлено, що позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною вимогою, в якій, зокрема, просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 50000 грн., в обґрунтування якої зазначив, що дії відповідача принижують позивача як державного службовця, попирають його людську гідність, а також позивач більше вже не може реалізувати відпустки як учасник бойових дій.

Проте, позивачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів заподіяння відповідачем моральної шкоди.

Доводи апелянта, що сам факт, вчинення, на думку позивача відповідачем дій, які принижують його як державного службовця, попирають людську гідність, а також, що позивач більше вже не може реалізувати відпустки як учасник бойових дій, суд апеляційної інстанції вважає помилковими, оскільки позивачем не надано будь-яких доказів, які б підтвердили, що в результаті неправомірних дій відповідача, виникли фактори, що спричини шок, розчарування, глибоке душевне потрясіння, затяжні душевні хвилювання, які можуть бути відшкодовані позивачу шляхом стягнення з відповідача компенсації саме в розмірі 50000 грн.

Решта тверджень та посилань в апеляційній скарзі не впливають на висновки суду.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п.п. 1, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині з прийняттям нового рішення у відповідній частині.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.11.2021 по справі №520/15891/21 в частині відмови в задоволенні позову про зобов`язання Головного управління Національної поліції України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані 35 діб чергової відпустки за 2020 рік - скасувати.

Прийняти в цій частині постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Харківській області задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані 35 діб чергової відпустки за 2020 рік.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.11.2021 р. по справі № 520/15891/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді О.В. Присяжнюк Я.В. П`янова