Справа № 420/4072/21
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2022-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2022 р. м.Одеса Справа № 420/4072/21

Головуючий І інстанції: Стефанов С.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 26 травня 2022 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 26.05.2022р.) про заміну сторони виконавчого провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області та третьої особи - Головного управління ДПС в Одеській області про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

17.03.2021р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ГУ ДФС в Одеській області та третьої особи - ГУ ДПС в Одеській області, у якому просив суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у загальному розмірі 254 888 грн., що складаються з заборгованості по заробітної платі в сумі - 151 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку заборгованості по заробітній платі за період з 15.09.2016р. по 30.09.2020р. в сумі 254 737 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що нараховуючи та виплачуючи позивачу в червні 2011р. заробітну плату (в період знаходження його у Приморському РВК м.Одеси) відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв із порушенням вимог КЗпП України та ст.29 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», що призвело до порушення його прав.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.05.2021р. позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Стягнуто з ГУ ДФС в Одеській області на користь позивача грошові кошти заборгованість по заробітної платі - 140,50 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку заборгованості по заробітній платі в розмірі - 5000 грн. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач 02.06.2021р. подав апеляційну скаргу.

17.08.2021р. до суду 1-ї інстанції надійшла заява від голови комісії з реорганізації ГУ ДФС в Одеській області про зміну сторони у виконавчому провадженні, в якій заявник просив замінити боржника - ГУ ДФС в Одеській області () на правонаступника - ГУ ДПС в Одеській області (код ЄДРПОУ ВП: 44069166).

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.01.2022р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.05.2021р. було змінено, а абз.2 його резолютивної частини викладено в наступній редакції: «Стягнути з ГУ ДФС в Одеській області на користь позивача заборгованість по заробітній платі у сумі 268,14 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 5000 грн.». В іншій частині рішення суду 1-ї інстанції від 21.05.2021р. - залишено без змін.

Після повернення справи з П`ятого апеляційного адміністративного суду, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17.05.2022р. заяву голови комісії з реорганізації ГУ ДФС в Одеській області про заміну сторони у виконавчому провадженні було прийнято до розгляду.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 26 травня 2022 року (ухваленою в порядку письмового провадження) заяву голови комісії з реорганізації ГУ ДФС в Одеській області про заміну сторони виконавчого провадження у справі №420/4072/21 - задоволено. Замінено боржника у виконавчому провадженні по виконанню виконавчого листа у справі №420/4072/21, а саме: ГУ ДФС в Одеській області на ГУ ДПС в Одеській області (ідентифікаційний код відокремленого підрозділу: 44069166).

Не погоджуючись із вищевказаною ухвалою, ГУ ДПС в Одеській області 09.06.2022р. подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просило скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 26.05.2022р. про заміну сторони у виконавчому провадження.

Доводи ГУ ДПС в Одеській області особи обґрунтовані тим, що ГУ ДФС в Одеській області втратило лише повноваження щодо виконання функцій у сфері реалізації державної податкової політики, у той час як предметом даної справи №420/4072/21 є відносини проходження публічної служби. Разом із тим, зважаючи на відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач перебуває в стані припинення, а не є припиненим, оскільки процес реорганізації не є завершеним та не передано все майно, права та обов`язки вказаного суб`єкта владних повноважень до ГУ ДПС в Одеській області.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.06.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ ДПС в Одеській області та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

Учасники справи, належним чином повідомлені про розгляд даної справи, своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

05.07.2022р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ч.1 ст.312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги 3-ї особи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить висновку про наявність належних підстав для її задоволення, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст.129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

За приписами ст.1 Закону №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими згідно з цим Законом, а також рішеннями, які у відповідності до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст.15 Закону № 1404-VIII, сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. «Стягувачем» - є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.

У разі ж вибуття однієї зі сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником.

При цьому, для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив (ч.5 ст.15 Закону №1404-VIII).

Згідно з ч.1 ст.379 КАС України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця чи за заявою заінтересованої особи суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником.

З наведеного нормативного визначення слідує, що виконавче провадження є однією зі стадій судового провадження, яка його завершує. Ця стадія розпочинається з набранням законної сили судовим рішенням або за інших умов, установлених законом. Сторони судового провадження на даній стадії набувають відповідної процесуальної якості, а також користуються правами та несуть певні обов`язки, які зумовлені статусом сторони.

На стадії ж виконавчого провадження можлива заміна сторони виконавчого провадження і заміна є прийнятною, зокрема, у правовідносинах, що допускають правонаступництво. При цьому, законодавством встановлено головну умову, за якої обов`язки боржника може бути перекладено на іншу особу, - це вибуття сторони виконавчого провадження.

За правилами ст.52 КАС України, у разі вибуття або заміни сторони чи 3-ї особи у відносинах, стосовно яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони або третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

З огляду на зміст наведеної норми, процесуальне правонаступництво передбачено не лише у зв`язку зі смертю фізичної особи та реорганізацією суб`єкта господарювання, а також в інших передбачених законом випадках, у тому числі в разі заміни кредитора або боржника в зобов`язанні. Процесуальне правонаступництво в розумінні ст.52 КАС України допускається на будь-якій стадії судового процесу, включаючи стадію виконання судового рішення.

Отже, ухвала про здійснення процесуального правонаступництва на стадії виконання рішення суду є документом, що забезпечує виконання рішення та фактично є його невід`ємною частиною, а тому заміна сторони в зобов`язанні (правонаступництво) на стадії виконавчого провадження є зміною судового рішення, передбаченою чинним законодавством, що оформлюється ухвалою (ст.52 КАС України). Оскарження такої ухвали варто розуміти як оскарження судового рішення.

До того ж, аналогічну позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.06.2019р. у справі № 905/1956/15.

Так, «публічне правонаступництво» органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок по відновленню порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід відносно переходу до правонаступника обов`язку відновити порушене право цілком відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.

У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувались ліквідованим органом, не можуть бути припинені і підлягають передачі іншим державним органам, однак за виключенням того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 13.03.2019р. у справі №524/4478/17 та від 20.02.2019р. у справі №826/16659/15.

Таким чином, правонаступництво в сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.

Наведені висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 12.06.2018р. у справі №2а-23895/09/1270.

У такому випадку відбувається вибуття певного суб`єкта владних повноважень із публічних правовідносин.

Особливістю адміністративного (публічного) правонаступництва є те, що подія переходу прав та обов`язків, що відбувається із суб`єктами владних повноважень, сама по собі має бути публічною та врегульованою нормами адміністративного права.

Разом із тим, необхідно виділити дві форми адміністративного (публічного) правонаступництва: 1) фактичне (або компетенційне адміністративне правонаступництво), тобто таке, де вирішуються питання передачі фактичних повноважень від одного до іншого органу, посадової особи (або повноважень за компетенцією) та 2) процесуальне адміністративне (публічне) правонаступництво.

Фактичним (компетенційним) адміністративним (публічним) правонаступництвом - є врегульовані нормами адміністративного права умови та порядок передання адміністративної компетенції від одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого, який набуває певні владні повноваження внаслідок: ліквідації органу або ж посади суб`єкта владних повноважень, припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення компетенції органу публічної адміністрації чи припинення повноважень посадової особи.

Процесуальним адміністративним (публічним) правонаступництвом - є унормована можливість заміни адміністративним судом (на будь-якій стадії процесу судового розгляду справи в суді 1-ї, апеляційної та касаційної інстанції (окрім випадків перегляду справи за винятковими чи нововиявленими обставинами) сторони чи третьої особи іншим суб`єктом, коли права та обов`язки суб`єкта владних повноважень перейшли від сторони (в адміністративній справі) до іншого суб`єкта владних повноважень, а також можливість суб`єкта публічної адміністрації (правонаступника) вступити у судовий процес як сторона чи третя особа.

При визначенні процесуального адміністративного (публічного) правонаступництва суд повинен виходити з того, хто є правонаступником у спірних правовідносинах, і враховувати таке: якщо під час розгляду адміністративної справи буде встановлено те, що орган державної влади та/або орган місцевого самоврядування, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржуються, припинили свою діяльність, то суду слід залучити до участі у справі їх правонаступників.

У разі ж відсутності правонаступників суду необхідно залучити до участі у справі орган, до компетенції якого належить ухвалення рішення про усунення порушень прав, свобод чи інтересів позивача. У разі зменшення обсягу компетенції суб`єкта владних повноважень, не пов`язаного з припиненням його діяльності, до участі у справі як другий відповідач залучається інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого передані (або належать) функції чи повноваження щодо вирішення питання про відновлення порушених прав, свобод чи інтересів позивача.

Тобто, коли відбувається публічне правонаступництво, вирішальним є встановлення факту переходу повністю чи частково функцій (адміністративної компетенції) від одного суб`єкта владних повноважень до іншого, а не факту державної реєстрації припинення вибувшого із публічних правовідносин суб`єкта владних повноважень як юридичної особи.

З огляду на вищевикладене, підставою для переходу адміністративної компетенції від одного суб`єкта владних повноважень до іншого (набуття адміністративної компетенції) є події, що відбулися із суб`єктом владних повноважень.

У межах вирішення питання, яке є предметом розгляду в цій справі, для встановлення факту публічного правонаступництва визначальним є встановлення або припинення первісного суб`єкта ГУ ДФС в Одеській області (позивача) або перехід повністю (частково) його функцій (адміністративної компетенції), з яких виник спір, до ГУ ДПС в Одеській області (апелянта). Інакше відсутність підстав публічного правонаступництва доводить неможливість його здійснення.

Задовольняючи заяву про заміну сторони у даній справі, суд 1-ї інстанції виходив із того, що правонаступництво між ДФС України і ДПС України випливає із положень постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» від 18.12.2018р. №1200, а також розпорядження Кабінету Міністрів України «Питання Державної податкової служби» від 21.08.2019р. №682-р.

Однак, судова колегія вважає такі висновки передчасними, з огляду на таке.

Так, п.п.1,2 Постанови КМУ №1200 утворено ДПС України та Державну митну службу України, реорганізувавши ДФС шляхом поділу. Також, визначено, що ДФС України продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби із правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до КПК України.

Далі, розпорядженням №682-р Кабінет Міністрів України погодився з пропозицією Міністерства фінансів України щодо можливості забезпечення здійснення ДПС покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» від 06.03.2019р. №227 функцій і повноважень ДФС України, що припиняється, з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до Наказу ДПС України «Про початок діяльності Державної податкової служби України» від 28.08.2019р. №36, було розпочато виконання ДПС України функцій і повноважень ДФС України, що припиняється.

Як встановлено колегією суддів, 17.05.2019р. до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесені записи про державну реєстрацію ДПС України як юридичної особи, та про внесення рішення засновників (учасників) ДФС України щодо припинення такої як юридичної особи в результаті реорганізації.

Проте, запис про припинення ДФС України у Єдиному державному реєстрі на час вирішення судом питання про заміну боржника у виконавчому провадженні - відсутній.

Таким чином, згадані вище Постанова КМУ №1200 та Розпорядження КМУ №682-р свідчать про компетенційне адміністративне (публічне) правонаступництво ДПС України, тобто про перехід до ДПС України функцій ДФС України у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску.

Надаючи оцінку спірній ухвалі суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції наголошує, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.05.2021р., частково зміненим постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.01.2022р., стягнуто із ГУ ДФС в Одеській області на користь позивача заборгованість по заробітній платі у сумі 268,14 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 5000 грн.

Отже, спір у даній адміністративній справі фактично виник у відносинах публічної служби та стосувався заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 та, як наслідок, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку заборгованості по заробітній платі Таким чином, обов`язок боржника, що випливає з судових рішень, не стосується публічно-владних функцій у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску чи інших функцій, що були передані апелянту - ДПС України відповідно до Постанови №1200 та Розпорядження №682-р.

У такому випадку заміна ДФС України як боржника за вказаними рішеннями може мати місце виключно у випадку фактичного її вибуття внаслідок припинення.

За змістом ч.ч.1,5 ст.104 ЦК України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ж ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Враховуючи, що судові рішення, не стосувалися публічно-владних функцій, що були передані ДПС України (апелянту), і на момент вирішення спірного питання про заміну боржника до Єдиного державного реєстру не був внесений запис про припинення ДФС України як боржника, висновок суду першої інстанцій про вибуття ДФС України і наявність підстав для її заміни на ДПС України є передчасним.

Наведене узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 11.02.2021р. у справі№826/9815/18.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

За правилами ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскільки судом 1-ї інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для даної справи, що призвело до неправильного вирішення питання, апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про заміну сторони у справі, з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст.238,241,243,308,315,316,321,322,325,328 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області - задовольнити.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 26 травня 2022 року - скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні заяви голови комісії з реорганізації Головного управління ДФС в Одеській області про заміну сторони виконавчого провадження у справі №420/4072/21 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст.328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 18.07.2022р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко