Справа № 620/760/22
Суддя: Заяць О.В.
Дата ухвалення: 2022-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2022 року Чернігів Справа № 620/760/22

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заяць О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до Сухополов`янської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області про визнання протиправним та скасування рішення,

У С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Сухополов`янської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області та просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення 14 (позачергової) сесії 8 скликання Сухополов`янської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області від 25.10.2021 в частині відмови ОСОБА_2 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2,00 га, що розташована на території Сухополов`янської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області;

- зобов`язати Сухополов`янську сільську раду Прилуцького району Чернігівської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 подану в інтересах ОСОБА_2 про надання дозволу на виготовлення технічної документації на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2,00 га, згідно поданих графічних матеріалів.

Обґрунтовуючи вимоги, позивачем зазначено, що рішення відповідача щодо відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є протиправним, оскільки прийнято без зазначення мотивів відмови, що не відповідає вимогам частини сьомої статті 118 Земельного кодексу.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.02.2022 позовну заяву ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_2 до Сухополов`янської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області про визнання протиправним та скасування рішення залишено без руху та надано позивачу семиденний строк для усунення недоліків з моменту отримання ухвали.

Позивач на виконання вимог ухвали суду надав уточнений позов та його копію відповідно до кількості учасників справи, відтак усунув недоліки, вказані в ухвалі.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду від 16.06.2022 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти доводів позивача, оскільки рішенням 14 (позачергової) сесії 8 скликання від 25.10.2021 надано дозвіл Виконавчому комітету Сухополов`янської сільської ради на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для сінокосіння і випасання худоби загальною площею 25,1822 га з метою створення громадського пасовища на території Замостянського старостинського округу № 4 Сухополов`янської сільської ради (до вказаною дозволу включена земельна ділянка, на яку претендує позивач).

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

13.09.2021 позивач звернувся до Сухополов`янської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Сухополов`янської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області, додавши до заяви копію паспорта громадянина України, графічні матеріали про бажане місце розташування земельної ділянки.

Розглянувши заяву позивача, рішенням 14 (позачергової) сесії 8 скликання Сухополов`янської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області від 25.10.2021 відмовлено у зв`язку із необхідністю залишення земельних ділянок у землях загального користування (створення громадського пасовища), та враховуючи рекомендації постійної комісії з питань земельних відносин та природокористування.

Вважаючи рішення відповідача протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виключно на пленарних засіданнях міських рад (міст з районним поділом), вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень відповідно до частини першої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Відповідно до статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно із частиною другою статті 4 Земельного України завданням земельного законодавства є регулювання відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Положеннями частини третьої статті 22 ЗК України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Відповідно до статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Положеннями частини першої статті 121 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

За змістом положень статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Повноваження відповідних органів виконавчої влади та порядок передачі земельних ділянок у власність громадянам встановлені статтями 118, 122 Земельного кодексу України.

Так, відповідно до частини шостої статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною 7 вказаної норми передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав, за існування яких особі, яка звертається до відповідного суб`єкта із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, може бути відмовлено у її задоволенні, і чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Кодексу.

У свою чергу, відмова може бути визнана обґрунтованою (вмотивованою) лише тоді, коли компетентним суб`єктом владних повноважень встановлюється невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Вказана правова позиція відповідає усталеній практиці Верховного Суду у даній категорії справ.

Водночас, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

При цьому на законодавчому рівні зобов`язано орган державної влади або орган місцевого самоврядування у випадках ухвалення рішення про відмову в наданні такого дозволу належним чином мотивувати причини цієї відмови, з посиланням на нормативно-правові акти.

Аналізуючи наведене можна зробити висновок, що обов`язковими умовами для акту індивідуальної дії у даному випадку є зазначення конкретних положень нормативно-правового акту, які передбачають підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою та мотиви відмови.

Водночас оскаржуване рішення про відмову в наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не містить мотиви цієї відмови, з посиланням на нормативно-правові акти, як і не містить підстави для відмови, передбачені положеннями статті 118 Земельного кодексу України.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що за статтею 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави суду дійти до висновку, що розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки необхідне для формування земельної ділянки.

Такий висновок також узгоджується з положеннями статті 50 Закону України "Про землеустрій", відповідно до якої проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Тобто, орган місцевого самоврядування має право на створення на землях комунальної власності громадського пасовища. Проте, реалізація цього права має відбуватись у повній відповідності з вимогами Земельного кодексу України та інших законів з питань землеустрою.

Проте докази про створення на обраній позивачем земельній ділянці громадського пасовища, розроблення (договір на розроблення землевпорядної документації); затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою створення на території сільської ради громадського пасовища; формування такої земельної ділянки з відповідним цільовим призначенням та її реєстрації у Державному земельному кадастрі, реєстрації прав у державному реєстрі тощо, відсутні.

Відтак, спірне рішення прийняте відповідачем з порушенням вимог Земельного кодексу України та не відповідає критеріям відповідності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, а тому підлягає скасуванню, як протиправне.

Крім того, суд звертає увагу, що на сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права, подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію «поза розумним сумнівом».

У справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява №387/03, 20 вересня 2012 року, п.53) Європейський суд з прав людини висловив позицію, відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими. У розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, статті 8 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України належна поза розумним сумнівом вмотивованість офіційного письмового документу владного суб`єкта є гарантією особи на доступ до суду. Незабезпечення владним суб`єктом цієї вимоги призводить до однозначної та очевидної протиправності управлінського діяння у зв`язку з дефектом у юридичній визначеності. Такий правовий висновок сформовано ВС КАС у постанові від 25.03.2021 по справі №520/4577/19, у постанові від 09.12.2020 по справі №824/1276/18-а.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування спірного рішення в частині, що стосується позивача, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Сухополов`янської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області повторно розглянути заяву Луценка Максима Володимировича подану в інтересах ОСОБА_2 про надання дозволу на виготовлення технічної документації на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2,00 га, згідно поданих графічних матеріалів, суд зазначає таке.

Згідно із абзацом 3 частини сьомої статті 118 ЗК України особа має право замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу, якщо уповноважений орган у місячний строк не надав ні дозволу на його розроблення, ні мотивованої відмови у наданні такого дозволу.

Аналіз положень абзацу 3 частини сьомої статті 118 ЗК України дає підстави для висновку, що зацікавлена особа має право замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу протягом одного місяця від дня закінчення місячного строку з часу реєстрації клопотання у відповідному уповноваженому органі. Місячний строк, упродовж якого особа може реалізувати це право, є присічним. Відтак, нездійснення права замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у цей строк призводить до припинення цього права.

Використання особою права замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу не позбавляє обов`язку відповідача розглянути заяву згідно із чинним законодавством та прийняти відповідне рішення.

Суд наголошує, що відповідно до статті 118 ЗК України відповідач зобов`язаний або надати дозвіл позивачу на розроблення проекту землеустрою, або відмовити у наданні такого дозволу, але на законних підставах.

Отже, у спірних правовідносинах, суд вважає безпідставними доводи позивача про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про надання дозволу на виготовлення технічної документації на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2,00 га, оскільки спір стосується порушеного права позивача щодо дозволу на розроблення проекту землеустрою, а не дозволу на виготовлення технічної документації, яке виникне після прийняття відповідного рішення по заяві позивача, а тому в цій частині позову слід відмовити.

У свою чергу, частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи наведене, суд вважає за можливе задовольнити вимогу позивача шляхом зобов`язання відповідача на найближчій сесії розглянути заяву позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2,00 га, що розташована на території Сухополов`янської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При вказаних обставинах суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково.

Також, ухвалюючи дане судове рішення суд враховує статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (пункт 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує таке.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 132 Кодексу).

Згідно із частинами 1, 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано суду: договір про надання юридичних послуг від 21.12.2021, розрахунок витрат робочого часу, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги до договору про надання юридичних послуг від 21.12.2021, розрахункову квитанцію ББАУ №296418 на суму 4800,00 грн, ордер серії СВ №127513 від 21.12.2021 та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №508 від 04.02.2011.

Крім того, відповідно до матеріалів справи при зверненні до суду з позовом позивачем сплачено судовий збір у сумі 992,40 грн.

Відповідно до частин першої та третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, керуючись положеннями статті 139 Кодексу, враховуючи часткове задоволення позову, суд вважає обґрунтованим та об`єктивним розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 2400,00 грн та судового збору у розмірі 496,20 грн.

Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення чотирнадцятої (позачергової) сесії восьмого скликання Сухополов`янської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області від 25.10.2021 в частині відмови ОСОБА_2 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2,00 га, що розташована на території Сухополов`янської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області.

Зобов`язати Сухополов`янську сільську раду Прилуцького району Чернігівської області на найближчій сесії розглянути заяву ОСОБА_1 , подану в інтересах ОСОБА_2 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2,00 га, що розташована на території Сухополов`янської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Сухополов`янської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області на користь ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість) грн 20 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Сухополов`янської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області на користь ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2400 (дві тисячі чотириста) грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: Сухополов`янська сільська рада Прилуцького району Чернігівської області, вул. Чернігівська, буд. 32, с. Сухополова, Прилуцький район, Чернігівська область, 17542, .

Повний текст рішення суду виготовлено 15 липня 2022 року.

Суддя О.В. Заяць