Справа № 480/1301/22
Суддя: І.Г. Шевченко
Дата ухвалення: 2022-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 липня 2022 р. Справа № 480/1301/22
Сумський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Шевченко І.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі - відповідач-1 ГУ ПФУ в Сумській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - відповдіач-2, ГУ ПФУ в Одеській області), в якій просила:
1) визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ч.1 ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та згідно з поданою заявою від 11.01.2022;
2) зобов`язати ГУ ПФУ в Сумській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років на умовах, передбачених п.«е» ч.1 ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», у відповідності до заяви від 11.01.2022, з 11.01.2022.
Свої вимоги мотивувала тим, що на день звернення із заявою про призначення позивачу пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я, за пунктом "е" статті 55 Закону України № 1788-ХІІ було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти незалежно від віку при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. На день звернення із заявою про призначення пенсії, 11.01.2022, позивач мала вік 49 років 11 міс., в т.ч. страховий стаж - 33 роки; спеціальний стаж понад 25 років (що не заперечується відповідачами, та про що зазначено в рішенні про відмову у призначенні пенсії), що є достатнім для призначення пенсії за вислугу років, відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Також вказала, що період роботи з 15.07.1991 по 03.08.1992 на посаді медичної сестри дерматовенерологічного кабінету Тростянецької ЦРЛ, підлягає зарахуванню до стажу роботи у подвійному розмірі, відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Ухвалою суду від 31.01.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та встановлено строк відповідачу для подання відзиву та доказів, які наявні у відповідача.
Відповідач-2, не погодившись з позовними вимогами, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Так, вказав, що позивач звернулась із заявою від 11.01.2022 про призначення пенсії за вислугу років працівнику охорони здоров`я відповідно до п.2-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону № 1058-ІV, однак, розглянувши заяву та подані документи, ГУ ПФУ в Одеській області було встановлено, що у позивача відсутній необхідний спеціальний стаж роботи. Зокрема, Закон України від 02.03.2015 № 213-УІІІ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій набрав чинності 11.10.2017, відповідно до якого внесені зміни до п.е ст. 55 Закону № 1788-ХІІ та право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015-не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців.
При цьому, період роботи позивача з 15.07.1991 по 03.08.1992 на посаді медичної сестри дерматовенерологічного кабінету Тростянецької центральної районної лікарні, необхідно підтвердити, що дерматовенерологічний кабінет, є відокремленим структурним підрозділом поліклініки.
З урахуванням наведеного, оскільки позивачем по справі не було надано документального підтвердження функціонування в структурі поліклінічного відділення дерматовенерологічного кабінету, як підрозділу Тростянецької центральної районної лікарні, тому у ГУ ПФУ в Одеській області відсутні підстави для зарахування у подвійному розмірі період роботи з 15.07.1991 по 03.08.1992 на посаді медичної сестри дерматовенерологічного кабінету Тростянецької центральної районної лікарні.
Тому у позивача відсутній необхідний спеціальний стаж 26 років 6 місяців.
Також щодо стягнення судового збору зазначив, що згідно ст.73 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" забороняється використання коштів Пенсійного фонду України на цілі, не передбачені цим Законом. Враховуючи заборону використовувати кошти на цілі, не передбачені пенсійним законодавством, та відсутність рахунків в органах Казначейства вказав, що правильним буде відшкодування понесених судових витрат позивача за рахунок Державного бюджету України.
Представник ГУ ПФУ в Сумській області також подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову з огляду на таке. Відповідно до п. 2-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування в редакції Закону України від 03.11.2017 9017 №2148-УІІІ »Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій право на призначення пенсії за вислугу років мають особи, які на день набрання чинності Законом 2148 (на 11.10.2017 р.) мають вислугу років та стаж не менше 26 років 6 місяців, передбачений статтею 55 Закону України від 05.11.1991р. №1788-ХІІ Про пенсійне забезпечення. На даний час, Закон №2148- VIII є чинним , неконституційним у визначеному законом порядку не визнавався.
За наданими документами право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. є ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення відсутнє, оскільки відсутній необхідний стаж, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, страховий стаж роботи склав 33 роки 15 днів, спеціальний стаж - 26 років 2 місяці 25 дні.
Також відмітив, що враховуючи заборону відповідно до ст. 73 Закону України "Про загальне державне пенсійне страхування" використовувати кошти Пенсійного фонду на цілі, не передбачені пенсійним законодавством, та відсутність рахунків в органах Казначейства, правильним відшкодувати понесені судові витрати позивача буде за рахунок Державного бюджету України.
Справа розглядається у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України. У справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив (ч.3 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України).
Дослідивши наявні матеріали справи, заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Судом з копії трудової книжки позивача (а.с.126-128) встановлено, що позивач у період з 15.07.1991 по 03.08.1992 працювала медичною сестрою в дерматовенерологічному кабінеті поліклінічного відділення Тростянецької районної лікарні; з 05.08.1992 по 04.10.1993 працювала медичною сестрою маніпуляційного кабінету в Сумській шостій міськполіклініці, з 04.10.1993 по 31.12.2021 працювала в комунальному некомерційному підприємстві "Центральна міська клінічна лікарня" Сумської міської ради, зокрема з 04.10.1993 - на посаді медичної сестри медсанчастини ВАТ СЗ "Насосенергомаш", з 02.01.2007 - на посаді сестри медичної вузьких спеціалістів по договору медсанчастини ВАТ СЗ "Насосенергомаш", з 01.02.2021 по 31.12.2021 на посаді сестри медичної з функціональної діагностики за строковим договором.
Вказані обставини також підтверджуються копією актів від 17.09.2020 №3445/10.2-02 (а.с.107), від 11.09.2020 №3271/10.2-02 (а.с.110), від 28.10.2020 №1489/10.4-02 (а.с.116-117), довідками від 08.10.2020 (а.с.84,85).
Після звільнення, звернулася до ГУ ПФУ в Сумській області через територіальний підрозділ - Сумське об`єднане управління ПФУ, із заявою від 11.01.2022 про призначення пенсії за вислугу років, відповідно до п."е" ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення (а.с.53-54, 112). При цьому, до такої заяви позивача додала, в т.ч. копії, паспорт, РНОКПП, диплом про отримання освіти, довідки, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, свідоцтво про народження дитини, свідоцтво про шлюб, трудова книжка (а.с.15-19, 22-27, 36-64, 67-68, 110, 113, 115, 122-128).
З урахуванням принципу екстериторіальності, заява позивача була опрацьована ГУ ПФУ в Одеській області, рішенням якого від 19.01.2022 №1097/03-16 (а.с.21, 77-78, 108) позивачу було відмовлено у призначенні пенсії відповідно до п."е" ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення. Так, у рішенні вказано, що спеціальний стаж позивача відповідно до пункту 2-1 розділу п`ятнадцять «Прикінцеві положення» Закону Украйни «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення становить на 11.10.2017 - 26 років 2 місяці 25 днів. Страховий стаж позивача становить 33 роки. Разом з тим, за результатом розгляду поданих із заявою документів не зараховано період роботи у Тростянецькій районній лікарні з 15.07.1991 по 03.08.1992, оскільки відсутній документ, що дерматовенерологічний кабінет є відокремленим структурним підрозділом поліклініки.
При цьому, у рішенні додатково вказано, що до стажу роботи у подвійному розмірі зараховуються періоди медичних працівників, які працюють у шкірно-венерологічних диспансерах, відділеннях, кабінетах, палатах з хворими на патології, зазначені в наказі МОЗ від 19.07.1995 №133. Цей факт підтверджується довідкою закладу охорони здоров`я (а.с.21, 77-78, 108).
Про прийняте рішення позивача було повідомлено листом ГУ ПФУ в Сумській області від 24.01.2022 (а.с.20), не погодившись з яким, позивач звернулася до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 2 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі Закон України Про пенсійне забезпечення) визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
Згідно до ст.7 Закону України Про пенсійне забезпечення, звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.
Відповідно до ст. 52 Закону України Про пенсійне забезпечення, право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники охорони здоров`я відповідно до пункту е статті 55.
Так, пунктом е статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення (в редакції до внесених змін Законом України від 02.03.2015 №213-VІІІ, що набрали чинності 01.04.2015) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
У подальшому, Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 №213-VІІІ було підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, а Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 №911-VIII встановлено раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення.
Проте, рішенням Конституційного Суду України від 04.06. 2019 N 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 N 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 N 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 N 911-VIII.
У Рішенні Конституційного Суду України від 04.06.2019 N 2-р/2019 зазначено, що на думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом N 213 до оспорюваних положень Закону N 1788 щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної статтею 51 Закону N 1788, а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону N 1788 поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону N 1788. Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону N 1788 випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом "а" статті 54, пунктами "а", "б", "в", "г", "д", "е", "є", "ж" статті 55 Закону N 1788, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону N 1788 зі змінами, внесеними Законом N213 щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.
Відповідно до п.2 резолютивної частини рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 N 2-р/2019, положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 N 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 N 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 N 911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Тобто, зазначені положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" втратили чинність з 04.06.2019.
Таким чином, з 04.06.2019 при призначенні пенсії за вислугу років необхідно керуватися статтею 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції чинній до внесення до неї змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 N 213-VIII та "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 N 911-VIII, які визнано неконституційними.
Отже, на день звернення позивача із заявою від 11.01.2022 про призначення пенсії за вислугу років (а.с.112), пунктом е статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку. У свою чергу Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я і соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909, посада сестри медичної у лікарняному закладі зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.
Приймаючи оскаржуване рішення відповідач-2 не заперечує право позивача на призначення пенсії за вислугу років незалежно від віку. Водночас, з посиланням на п.2-1 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) вважає, що у позивача недостатньо спеціального стажу, який станом на 11.10.2017 повинен становити 26 років 6 місяців, коли у позивача лише 26 роки 2 місяці 25 днів (а.с.108). Вказані доводи підтримує у відзиві і представник відповідача-1.
Вказані доводи представників відповідачів з посиланням на норми Розділу ХV Прикінцеві положення Закону №1058-ІV суд не приймає до уваги, враховуючи наступне.
Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсії №2148-VIII від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності 11 жовтня 2017 року Розділ XV Прикінцеві положення Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування доповнено пунктом 2-1 та визначено, що особам, які на день набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України Про пенсійне забезпечення.
Вказаною нормою лише збережено гарантії пенсійного забезпечення певної категорії осіб, які на день набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій №2148-VIII від 03 жовтня 2017 року мають всі підстави для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення .
Крім того, вказаною нормою не було внесено жодних змін до статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, а тому остання підлягає застосуванню саме у редакції, яка відновлена за рішенням Конституційного Суду України №2-р/2019 від 04 червня 2019 року.
При цьому, статтею 6 Конституції України встановлено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Відповідно до ст. 75 та п. 3 ч. 1 ст. 85 Основного Закону єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України, до повноважень якої, серед інших, належить й прийняття законів (внесення змін до законів та їх скасування).
Питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених Конституцією України випадках інших актів вирішує Конституційний Суд України в порядку, визначеному Законом України від 13 липня 2017 року N 2136-VIII "Про Конституційний Суд України".
На момент звернення позивача до ГУ ПФУ в Сумській області із заявою про призначення пенсії за вислугою років (а.с.112) норми Закону України Про пенсійне забезпечення були чинними. Цей закон не скасований Верховною Радою України, його положення не визнавалися неконституційними або незаконними і на сьогодні.
Умови та порядок призначення пенсії за вислугу років саме працівникам охорони здоров`я визначалися Законом України Про пенсійне забезпечення, як на момент виникнення спірних правовідносин між учасниками справи, так і на час розгляду цієї справи.
Схожі висновки зроблені і Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 у справі №876/5312/17.
Таким чином, враховуючи, що саме Законом України Про пенсійне забезпечення визначаються умови та порядок призначення пенсії за вислугу років працівникам охорони здоров`я, а даним Законом (п. е ст. 55) з 04.06.2019 передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку, суд не приймає до уваги зазначені вище доводи представника відповідача.
З матеріалів справи судом встановлено, що позивач у період з 15.07.1991 по 03.08.1992 працювала медичною сестрою в дерматовенерологічному кабінеті поліклінічного відділення Тростянецької районної лікарні; з 05.08.1992 по 04.10.1993 - медичною сестрою маніпуляційного кабінету в Сумській шостій міськполіклініці, з 04.10.1993 по 31.12.2021 працювала в комунальному некомерційному підприємстві "Центральна міська клінічна лікарня" Сумської міської ради, зокрема з 04.10.1993 - на посаді медичної сестри медсанчастини ВАТ СЗ "Насосенергомаш", з 02.01.2007 - на посаді сестри медичної вузьких спеціалістів по договору медсанчастини ВАТ СЗ "Насосенергомаш", з 01.02.2021 по 31.12.2021 на посаді сестри медичної з функціональної діагностики за строковим договором.
Вказані обставини підтверджуються копією трудової книжки (а.с.126-128), копіями актів перевірки обґрунтованості видачі документів для оформлення пенсії від 17.09.2020 №3445/10.2-02 (а.с.107), від 11.09.2020 №3271/10.2-02 (а.с.110), акта перевірки достовірності та обґрунтованості відомостей, поданих для призначення (перерахунку) пенсій від 28.10.2020 №1489/10.4-02 (а.с.116-117), копіями довідок комунального некомерційного підприємства "Тростянецька міська лікарня" Тростянецької міської ради від 08.10.2020 (а.с.84,85).
У своєму рішенні від 19.01.2022 (а.с.108) відповідач-2 не спростовує наявність у позивача страхового стажу в 33 роки, а також спеціального стажу станом на 11.10.2017 - 26 років 2 місяці 25 днів. Відповідно до частини 1 статті 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. При цьому, після 11.10.2017 позивач продовжував працювати до 31.12.2021 на посаді сестри медичної та такий стаж склав 4 роки (а.с.114).
Водночас, відповідачем-2 не зараховано позивачу в подвійному розмірі до спеціального стажу відповідно до ст.60 Закону України Про пенсійне забезпечення період роботи з 15.07.1991 по 03.08.1992 у Тростянецькій районній лікарні, з огляду на те, що відсутній документ, що дерматовенерологічний кабінет є відокремленим структурним підрозділом поліклініки.
У свою чергу, згідно ст. 60 Закону України Про пенсійне забезпечення робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Тобто дійсно нормою передбачено, що зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі робота у інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, під якими, відповідно до ст. 3 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" від 19 листопада 1992 року №2801-XII, розуміється юридична особа незалежно від форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, основними завданнями яких є забезпечення медичного обслуговування населення та/або надання реабілітаційної допомоги на основі відповідної ліцензії та забезпечення професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників і фахівців з реабілітації.
Водночас, ст.60 Закону України Про пенсійне забезпечення не пов`язує право особи на зарахування стажу роботи в подвійному розмірі від дотримання формальних процедур щодо оформлення структурних підрозділів лікарень, дана норма встановлює право на пільги саме за роботу, яку виконує працівник закладу охорони здоров`я, і вказане не ставиться в залежність від найменувань штатної структури такого закладу тощо.
Згідно листа Міністерства охорони здоров`я України від 15.02.2006 за №10.03.68/286 робота медичних працівників у шкірно-венерологічних диспансерах, відділеннях, кабінетах, палатах, які працюють з хворими на визначену наказом Міністерства охорони здоров`я України №133 патологію повинна зараховуватись до стажу їх роботи у подвійному розмірі.
Відтак, посилання на відсутність документів, які б підтверджували те, що дерматовенерологічний кабінет є окремим структурним підрозділом поліклініки як на підставу для відмови у зарахуванні спірного періоду до спеціального стажу у подвійному розмірі є необґрунтованими.
При цьому, відповідно до ст.1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року №1645-III (далі - Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб») інфекційні хвороби - це розлади здоров`я людей, що викликаються живими збудниками (вірусами, бактеріями, рикетсiями, найпростішими, грибками, гельмінтами, кліщами, іншими патогенними паразитами), продуктами їх життєдіяльності (токсинами), патогенними білками (пріонами), передаються від заражених осіб здоровим і схильні до масового поширення.
Згідно з ст.7 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», лікування хворих на інфекційні хвороби може проводитися в акредитованих у встановленому законодавством порядку державних і комунальних спеціалізованих закладах (відділеннях) охорони здоров`я та клініках наукових установ, а також в акредитованих закладах охорони здоров`я, заснованих у встановленому законодавством порядку на приватній формі власності.
Лікуванням хворих на інфекційні хвороби можуть займатися особи, які мають медичну освіту та відповідають кваліфікаційним вимогам, установленим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, у тому числі особи, які в установленому порядку займаються приватною медичною практикою.
У відповідності до наказу Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носiйства збудників цих хвороб» вiд 19 липня 1995 року № 133 сифіліс, гонорея, трихофітія, мікроспорiя, фавус відносяться до небезпечних інфекційних хвороб; короста та демодикоз - до групи акарози, паразитарних хвороб.
Копією трудової книжки підтверджено, що позивач у період з 15.07.1991 по 03.08.1992 працювала медичною сестрою в дерматовенерологічному кабінеті поліклінічного відділення Тростянецької районної лікарні (а.с.126зворот). У трудовій книжці позивача є посилання на відповідні накази, як на підставу внесення записів, вони завірені підписом уповноваженої особи та печаткою, тобто оформлені належним чином, що не викликає у суду сумніву щодо їх достовірності.
При цьому, відповідно до ст. 62 Закону України Про пенсійне забезпечення основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
За правилами п.п.1,20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі Порядок від 12.08.1993 №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами (п.1). У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (п.20).
Згідно із п.3 Порядку від 12.08.1993 №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Тобто, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. І лише у разі її відсутності, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, зокрема, уточнюючих довідок підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Крім записів у трудовій книжці на підтвердження характеру роботи позивача у період з 15.07.1991 по 03.08.1992 відповідачу-2 було надано уточнюючу довідку комунального некомерційного підприємства "Тростянецька міська лікарня" Тростянецької міської ради про особливий характер роботи від 08.10.2020, згідно якої позивач дійсно працювала в Тростянецькій центральній районній лікарні на посаді сестри медичної дерматологічного кабінету поліклінічного відділення з 15.07.1991 по 03.08.1992, що дає право на зарахування цього періоду до спеціального стажу роботи в подвійному розмірі (а.с.84).
Також, згідно довідки некомерційного підприємства "Тростянецька міська лікарня" Тростянецької міської ради від 08.10.2020 про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (а.с.85-86), позивач працювала з 15.07.1991 по 03.08.1992 в Тростянецькій центральній районній лікарні на посаді сестри медичної дерматологічного кабінету поліклінічного відділення, яка передбачена Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я і соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909, та має право на вислугу років відповідно до п. "е" ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Згідно ч. 3 ст. 44 Закону №1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Крім того, частиною 1 ст. 101 Закону України Про пенсійне забезпечення також передбачено, що органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Таким чином, суд зазначає, що при виникненні у територіального органу Пенсійного фонду України сумнівів щодо права позивача на отримання пенсії, такий орган дійсно має право перевіряти достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Тобто, витребування та перевірка додаткових документів і довідок є правом пенсійного органу. Водночас, перекладання обов`язку доказування, надання відомостей тощо на позивача є неприйнятним. Неможливість пенсійного органу скористатися правом на перевірку зазначених у трудовій книжці чи виданих довідок відомостей не може бути підставою для обмеження права пенсіонера на отримання належної пенсії. При цьому суд звертає увагу, що позивач також не може нести відповідальність за дії посадових осіб, з вини яких на цей час невідомо місцезнаходження первинних документів на підтвердження інформації зазначеної у трудовій книжці позивача.
На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці чи інших документах, за внесення яких вона не була відповідальна. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займала особа у той чи інший період роботи, за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення особи її конституційного права на соціальний захист, зокрема що вирішення питання про призначення пенсії за вислугу років.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2018 року у справі № 242/65/17, від 24 квітня 2019 року у справі № 242/3391/17, від 29 квітня 2020 року у справі № 423/1418/17, від 09 липня 2020 року у справі №235/7688/16-а, від 11 травня 2022 року у справі №120/1089/19-а.
Також суд приймає до уваги, що обставини, які підлягали встановленню судом у даній справі (зокрема період роботи з 15.07.1991-03.08.1992) і доказуванню, значно віддалені у часі, при цьому враховує ступінь вини позивача у відсутності повного об`єму необхідних для реалізації його прав документів, таких як посадова інструкція, чи положення про дерматовенерологічний кабінет, на відсутність яких вказано у акті, а також неналежне заповнення карток довідок по нарахуванню заробітної плати (а.с.116-117), з огляду на те, що обов`язок належного оформлення таких документів покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб. Крім цього, згідно вимог частини другої статі 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 11 липня 2019 року у справі № 705/6827/16-а, від 29 квітня 2020 року у справі №423/1418/17.
Крім іншого, у рішенні відповідач-2 не заперечує тієї обставини, що позивач працювала у дерматовенерологічному кабінеті з хворими на патології, зазначені в наказі МОЗ від 19.07.1995 №133, однак, стверджує, що вказане повинно бути підтверджено саме довідкою закладу охорони здоров`я, а докази того, що кабінет є окремим структурним підрозділом відсутні. Водночас, вказане посилання визнано судом необґрунтованим.
Відтак, враховуючи вищезазначене, період роботи позивача (зокрема, з 15.07.1991 по 03.08.1992) в Тростянецькій центральній районній лікарні на посаді сестри медичної дерматологічного кабінету поліклінічного відділення, має зараховуватися позивачу у спеціальний стаж у подвійному розмірі.
Щодо позовних вимог про зобов`язання саме відповідача-1 призначити та виплачувати позивачу пенсію за вислугу на підставі п.е ст.55 Закону України Про пенсійне забезпечення з 11.01.2022, суд відмічає, що у справі, що розглядається, повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії передбачені Законом України Про пенсійне забезпечення та Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію.
Суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Згідно вимог ст. ст. 80, 81, 85 Закону України Про пенсійне забезпечення заява про призначення пенсії працюючим подається за місцем роботи, а непрацюючим - до зазначених у статті 81 цього Закону о р г а н і в з а м і с ц е м проживання заявника. Призначення пенсій і оформлення документів для їх виплати здійснюється органами Пенсійного фонду України. Пенсії виплачуються без урахування одержуваного заробітку (прибутку) з а м і с ц е м п р о ж и в а н н я пенсіонера, незалежно від реєстрації місця проживання.
Відповідно до ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 наголосив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (п.9 абз.10).
Верховним Судом України у постанові від 16.09.2015 у справі №826/4418/14 була сформована правова позиція, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду.
Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникало б необхідності повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
З урахуванням викладеного, враховуючи, що з заявою позивач зверталась саме до ГУ ПФУ в Сумській області (а.с.112), саме вказаний відповідач є органом, який здійснює виплату пенсії особам, які мешкають в межах Сумської області, суд погоджується з позицією позивача та вважає за необхідне зобов`язати саме ГУ ПФУ в Сумській області призначити, нарахувати та виплатити позивачу з 11.01.2022 пенсію за вислугу років відповідно до п."е" ст.55 Закону України Про пенсійне забезпечення як працівнику охорони здоров`я.
Щодо дати призначення пенсії судом враховано, що відповідно до ч.1 ст. 44 Закону №1058-ІV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку. Відтак, суд вважає, що пенсія позивачу має бути призначена з дня звернення з 11.01.2022 (а.с.53-54, 112).
При цьому, що посилання представників відповідачів на те, що призначення пенсії є його дискреційними повноваженнями, суд не приймає до уваги, враховуючи наступне.
На законодавчому рівні поняття дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
У справі, що переглядається, повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії передбачені Законом України Про пенсійне забезпечення та Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.
Також, суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
У зв`язку з цим зазначені вище доводи представників відповідачів не приймаються судом до уваги.
Відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи вказане, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача з відповідача-2 за рахунок його бюджетних асигнувань в рахунок повернення суму судового збору в розмірі 992,40грн., сплачених позивачем за подання позовної заяви згідно квитанції (а.с.10), оскільки саме ГУ ПФУ в Одеській області прийняло протиправне рішення, яким було відмовлено у призначенні позивачу пенсії, що стало підставою для звернення з цим позовом до суду.
При цьому, посилання відповідача-2 у відзиві в обґрунтування своєї позиції щодо вимоги про стягнення судового збору, на ст.73 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", не приймається судом до уваги, оскільки вказана обставина не звільняє суд від вирішення в порядку ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України питання про розподіл судових витрат та стягнення саме з відповідача - суб`єкта владних повноважень за рахунок його бюджетних асигнувань в рахунок повернення сплачений судовий збір, у разі, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень.
Керуючись ст.ст. 90, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 255, 295, 297, п.15.5 Розділу VІІ Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 11.01.2022 пенсію за вислугу років відповідно до п."е" ст.55 Закону України Про пенсійне забезпечення як працівнику охорони здоров`я.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області в рахунок повернення сплачений при подачі позову до суду судовий збір у розмірі 992,40грн.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 12.07.2022.

Суддя І.Г. Шевченко