Справа № 420/10281/21
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2022-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Бойко О.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 16.04.2021 №111-21 та зобов`язання прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вирішив відмовити у задоволені адміністративного позову.

І. Суть спору

Позивач, ОСОБА_1 , звернулося до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача, Державної міграційної служби України, в якому просив суд:

(1).Визнати протиправними та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 16.04.2021 року № 111-21, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту.

(2).Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

ІІ. Аргументи сторін

(а) Позиція Позивача

Через побоювання стати жертвою переслідувань, позивач у 2019 році звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області с заявою про надання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.

При зверненні за захистом і під час проведення протоколів співбесіди позивач чітко висловив занепокоєння щодо повернення до країни походження через побоювання стати жертвою кримінального переслідування у зв`язку з членством в організації "Хізб-ут-Тахрір" і навів докази щодо наявності небезпеки у разі повернення до Узбекистану.

У заяві від 03.06.2019 та під час проведення анкетування позивач чітко зазначив, що є членом організації "Хізб-ут-Тахрір", і наразі не може і не хоче користуватися захистом країни походження через побоювання стати жертвою переслідування за власні політичні та релігійні погляди.

В подальшому, позивач отримав Повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу від 21.06.2019, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач не погодився з даним рішенням, а тому воно оскаржене в судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04.03.2020 по справі № 420/6538/19 повністю задоволено позовні вимоги позивача, а саме: визнано протиправним та скасовано Наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнано протиправним та скасовано Рішення Державної міграційної служби України про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання рішення суду, відповідачем прийнято наказ про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

14.06.2021 позивач отримав Рішення від 16.04.2021, яким відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На думку позивача, відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення не врахував позицію та доводи суду, отже винесене без урахування всіх обставин справи, а тому є протиправними та належать до скасування.

(б) Позиція Відповідача

08.07.2021 на адресу суду надійшов відзив відповідача, в якому він просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На думку відповідача, з матеріалів особової справи спостерігається, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту контексті наявності в неї ознак, передбачених Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Дослідивши надані пояснення та документи в особовій справі, відповідач зробив висновок, що позивач не зазнавав жодних обмежень або дискримінації у зв`язку з належністю до ісламського віросповідання, мав можливість повноцінно дотримуватись канонів релігії на території Узбекистану, справляти передбачені обряди.

Позивач вказує на обставину можливого переслідування на території країни громадської належності через власне членство в організації "Хізб ут-Тахрір". Водночас, він не надав жодного документального підтвердження свого членства у вказані партії. Так, незважаючи на висловлені в клопотанні заперечення надати документальні підтвердження членства в організації, в подальшому він стверджував, що не зможе надати відповідні підтверджуючі документи, що підтверджується копією анкети від 14.06.2019 та копією додаткового протоколу співбесіди від 13.11.2020.

Крім того, позивач звернувся з проханням визнати його біженцем лише у 2019 році, тобто через 17 років після потрапляння на територію України у 2002 році, що свідчить про те, що її звернення не обумовлене потребою захисту, а пов`язане з бажанням легалізувати власне перебування. Вона не змогла належним чином обґрунтувати заяву про набуття захисту в контексті наявних у неї ознак, передбачених п. 1, 13 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та не надав жодних документальних доказів власного ймовірного переслідування та не навела конкретних фактів або доказів, які б вказували на загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину.

Твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Позивач не зазнавав жодних протиправних арештів або затримань, фізичного насилля під час проживання на території Узбекистану.

Водночас, твердження повивача, що у 1999 році його начебто було засуджено на 8 років відповідно до ч. 1 статті 129 Кримінального кодексу Узбекистану після участі у мітингу та участі в організації яка визнана екстремістською є неналежною підставою для надання статусу біженця, оскільки вказана норма не передбачає покарання у вигляді смертної кари, довічного ув`язнення або іншого виду надмірного покарання. Запобіжний захід який було призначено позивачеві на території країни громадської належності не перевищує загального ризику покарання, що застосовується по відношенню до інших фігурантів кримінальних справ, пов`язаних з діяльністю екстремістських організацій. Позивач мав можливість користуватися належним юридичним захистом на період розгляду кримінального провадження по відношенню до нього.

Водночас, реалізація позивачем можливості дострокового звільнення у відповідності до указу про амністію президента Узбекистану вказує на відсутність жодних проявів дискримінації або упередженого ставлення по відношенню до нього з боку органів державної влади Узбекистану.

З проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача неможливо визначити наявність у нього певних політичних поглядів або переконань, що б могли за своєю суттю становити підставу для визнання заявника біженцем. Також, відсутня підтверджена інформація стосовно активної політичної діяльності заявника на території громадської належності.

ІІІ. Процедура та рух справи

22.06.2021 ухвалою Одеський окружний адміністративний суд відкрив провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 12.07.2021.

12.07.2021 у судовому засіданні продовжено розгляд справи в прядку підготовчого провадження до 90 днів, відкладено розгляд справи на 04.10.2021.

04.10.2021 у судовому засіданні закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті на 18.10.2021.

18.10.2021 у судовому засіданні представник позивача заявив клопотання про зупинення провадження, суд вирішив клопотання задовольнити та відкласти розгляд справи.

18.10.2021 ухвалою Одеський окружний адміністративний суд зупинив провадження у справі № 420/10281/21 та призначено наступне судове засідання на 22.11.2021.

22.11.2021 у судовому засідання продовжено строк зупинення провадження, призначено наступне судове засідання на 21.12.2021.

20.12.2021 на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

21.12.2021 у судовому засідання клопотання представника позивача задоволено - продовжено строк зупинення провадження, призначено наступне судове засідання на 15.02.2022.

15.02.2022 на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника.

15.02.2022 у судовому засідання продовжено строк зупинення провадження, призначено наступне судове засідання на 01.03.2022.

01.03.2022 судове у судове засідання особи, які беруть участь у справі не з`явилась, відповідно до ч. 4 ст. 299 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розгляд справи призначено на 30.06.2022 з повторним повідомленням сторін.

20.05.2022 на адресу суду від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача.

21.06.2022 на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника.

30.06.2022 у судовому засідання задоволено клопотання представника позивача та заяву відповідача та продовжено розгляд справи за їх відсутністю. Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України розгляд справи продовжено в порядку письмового провадження.

ІV. Обставини справи встановлені судом та докази на їх підтвердження

Позивач, ОСОБА_1 (справа № 2019OD0107), громадянин Узбекистану, має неповну середню освіту (10 класів), за віросповіданням є мусульманином - сунітом, ханафітскій мазхаб.

На території Узбекистану з 1970-х по 1999 був різноробочим на цегляному заводі, в 1990-х (точні дати невідомі) працював водієм на підприємстві "Променергомонтаж".

При проведенні співбесід, позивачем вказано про те, що йому у 1999 році інкримінували кримінальну відповідальність строком на 8 років, відповідно до ч. 1 ст. 159 Кримінального кодексу Узбекистану. Водночас, у 2002 році його амністували за указок президента Узбекистану. (докази на підтвердження цих обставин в матеріалах справи відсутні)

У червні 2002 року прибув на територію України легально, на підставі дійсного паспортного документу гр. Узбекистану серії НОМЕР_1 (було загублено на території України), потягом Ташкент (Узбекистан) - Харків (Україна).

03.05.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Матеріалами міграційної справи підтверджено, що з вказаною заявою до міграційних органів позивач раніше не звертався.

В рамках процедур розгляду заяви із заявником відповідач провів анкетування від 03.06.2019.

В анкеті заявника позивач зазначив, що причиною виїзду з країни постійного проживання стали підстави побоювання стати жертвою переслідування за свої релігійні і політичні погляди, як учасник релігійної політичної організації "Хізб-ут-Тахрир аль-Ісламі".

21.06.2019 р. відповідно до п.п.4,6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», п.п.4.3, 4.4 Правил Наказу МВС від 07.09.2011р. №649, з урахуванням Висновку заступника начальника по боротьбі з шукачами захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області Андрєєва Ю.С., стосовно матеріалів особової справи №2019ОD0107 позивача, Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області видано Наказ «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» №117, яким відмовлено позивач в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з означеним Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» №117 від 21.06.2019р., позивач звернувся до Державної міграційної служби України зі Скаргою №К-893-19 від 12.07.2019р. щодо визнання протиправним та скасування Наказу ГУ ДМС в Одеській області «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» №117 від 21.06.2019р., зобов`язання ГУ ДМС в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За наслідками розгляду вказаної скарги позивача №К-893-19 від 12.07.2019р., головним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту Гуляй Ю. 27.09.2019р. складено Висновок за результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, котрий 27.09.2019 р. затверджено директором Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Синявським П.М., яким відхилено скаргу позивача на наказ ГУ ДМС в Одеській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У зв`язку з чим, з урахуванням приписів ст.12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», 27.09.2019р. Державною міграційною службою України прийнято Рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №148-19, яким відхилено скаргу позивача від 01.07.2019р. на наказ ГУ ДМС в Одеській області від 21.06.2019р. №117 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з означеними Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» №117 від 21.06.2019р., та Рішенням Державної міграційної служби України про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №148-19 від 27.09.2019р., позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 березня 2020 року по справі № 420/6538/19 адміністративний позов задоволено в повному обсязі, а саме:

- визнано протиправним та скасовано Наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №117 від 21.06.2019р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнано протиправним та скасовано Рішення Державної міграційної служби України №148-19 від 27.09.2019р. про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області відповідно до процедури, передбаченої ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись зі вказаним рішенням відповідач подав апеляційну скаргу.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2020 по справі № 420/6538/19 апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04.03.2020 - без змін.

На виконання вищезазначених судових рішень ГУ ДМС в Одеській області прийнято Наказ від 17.09.2020 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачу було додатково призначено співбесіди на 13.11.2020, 11.12.2020 та зроблено відповідні запити та уточнення.

Під час проведення інтерв`ю позивач зазначав про те, що не може повернутись до своєї країни через побоювання переслідування з боку органів державної влади, за політичні та релігійні переконання, на його думку мусульман та членів партії "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" переслідують через їх належністю до даної партії, а в місцях позбавлення ув`язнення піддають нелюдському поводженню.

18.03.2021 р. за результатами розгляду заяви та особової справи позивача відповідач склав висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

16.04.2021 відповідачем було ухвалено Рішення №111-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, що мають бути доказом наявності умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління ДМС в Одеській області, встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, відсутні.

Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами суд виходить з наступного.

V. Джерела права та висновки суду

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

«Згідно із п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI довідка про звернення за захистом в Україні - це документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Частиною 7 ст. 7 Закону №3671-VI встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Статтею 8 Закону №3671-VI визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Частиною 6 ст. 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною 11 ст. 9 Закону №3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту ст. 10 Закону №3671-VI спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 р. №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У свою чергу заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічною послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Водночас, як встановлено з матеріалів справи та не заперечується позивачем, він вперше звернувся до міграційного органу для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише у 2019 році, тоді як перетин кордону території України відбувся у 2002 році.

Позивач обґрунтовує ці обставини побоюванням, що міграційним органом України буде відмовлено у наданні йому статусу біженця та примусово повернено до країни громадського походження.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів справи судом встановлено, що метою виїзду позивача до України у 2002 році було побоювання стати жертвою переслідування через релігійні та політичні погляди та участі в організації "Хізб-ут-Тахрир аль-Ісламі".

Крім того, позивач не звертався за міжнародним захистом протягом свого легального перебування на території України. Так, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 03.06.2019 року, тобто майже після 17-річного перебування на території України (прибув на територію України у 2002 році).

При цьому, факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дані звернення до територіального органу ДМС із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено суто потребою у легалізації на території України.

Зазначена позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом повністю узгоджується із позицією Верховного Суду, зокрема, висловленою у Постанові від 14.03.2018 року по справі №820/1502/17.

Так, Верховний Суд зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

До того ж, судом з`ясовано, що докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані до відповідача при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В свою чергу позивачем вказано лише те, що до його родичів в приходять представники уповноважених органів з питанням щодо місця його перебування.

Також, позивачем не надано жодних доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази, що позивач змушений був прибути до України або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, у матеріалах справи відсутні.

Так, в ході співбесід інформація стосовно неможливості повернення позивача до країни громадянської належності, яка могла б стати підставою для можливих переслідувань у випадку повернення до країни громадянської належності, вважається необґрунтованою, враховуючи проведений аналіз та зіставлення отриманих тверджень. З матеріалів особової справи позивача вбачається, що останній не може надати чіткої інформації стосовно своїх побоювань, зазначаючи, що основна причина - релігійне та політичне переслідування та можливість бути повторно ув`язненим через участь в організації "Хізб-ут-Тахрир аль-Ісламі", яка в свою чергу заборонена на території Узбекистану.

За аналізом фактичних обставин справи, є підстави стверджувати про відсутність обставин, які б вказували на переслідування позивача за ознакою віросповідання на час перебування на території країни громадянської належності.

Так, позивач, а також всі його близькі родичі належать до мусульман-сунітів. Представники зазначеної релігійної групи становлять більшість населення країни громадянської належності позивача - Узбекистану.

Як стверджував позивач при проведенні співбесід, він дотримується канонів зазначеного віросповідання з раннього дитинства, тобто відвідував мечеті, здійснював намази, мав можливість вільного вивчення ісламської літератури, яку вивчав з дитинства. За поясненнями позивача він не притягувався до кримінальної відповідальності за віру, її близькі родичі, які залишились проживати на території країни громадянської належності, продовжують безперешкодно дотримуватись канонів обраного віросповідання.

Отже, з урахуванням вищезазначеного можливо зробити висновок, що позивач не зазначив жодних обмежень або дискримінації у зв`язку з належністю до ісламського віросповідання, мав можливість повноцінно дотримуватись канонів релігії на території Узбекистану, справляти передбачені обряди.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що причина виїзду позивача з Узбекистану, пов`язана з обставинами переслідувань за ознаками віросповідання.

В обґрунтування своєї позовної заяви позивач відносно побоювань повернення до країни громадського походження посилався на практику судів, які розглядали справи з тотожними позовними заява та задовольняли їх, а саме: рішення Восьмого апеляційного адміністративного суд від 31.07.2019 по справі № 857/5633/19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/83408100), рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 по справі №380/1306/20 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/93007666), рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2021 по справі № 380/1306/20 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/95176562), відповідно до яких особи, які належать до організації «Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі» не можуть бути повернені до Узбекистану через заборону її діяльності.

Як встановлено колегією суддів, «Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі» (інша назва - «Партія ісламського визволення») є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами «халіф». Методою діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням ХІТ вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможлива розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені ХІТ засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, ХІТ цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени ХІТ не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема « ІНФОРМАЦІЯ_3 », визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів ХІТ в цих країнах.

Водночас, відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано факт відсутності заборони діяльності релігійної організації Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі в України та відсутності даних щодо віднесення такої організації до терористичної. Крім цього, судом встановлено, що згадану релігійну організацію не відносять до числа терористичних або ж екстремістських, зокрема, Комітет Ради Безпеки ООН та Державний департамент США. В Україні ХІТ не веде боротьби за владу і не працює над зміною державного устрою, рівно як і не зазіхає на територіальну цілісність, оскільки населення України у своїй більшості не є мусульманським. Тому ХІТ в Україні діє скоріше як релігійна організація, а не як політична партія.

Існують протилежні думки щодо діяльності ХІТ. Незважаючи на те, що ХІТ публічно декларує неприйняття терористичних методів, деякі автори характеризують цю організацію як «терористичну» чи «пов`язану з терористичною», інші ж категорично відкидають таку оцінку, стверджуючи, що діяльність ХІТ носить ненасильницький характер. В Росії і деяких інших пострадянських країнах спецслужби ведуть справжню пропагандистську війну, намагаючись переконати суспільство в існуванні терористичної загрози з боку членів ХІТ. Проте аналіз правозастосовної практики свідчить, що за останні десятиріччя в країнах-учасниках ОБСЄ не було винесено жодного вироку, в якому б членів ХІТ звинувачували би у прямій чи опосередкованій причетності до конкретних терористичних актів чи збройного насильства або до підготування таких. Цей висновок базується, зокрема, на вивченні ПЦ «Меморіал» починаючи з 1999 року текстів сотень судових рішень та інших матеріалів з Росії, Центральної Азії, Туреччини та Азербайджану - країн, де члени цієї організації кримінально переслідувалися. В Україні та країнах Європи кримінальні справи відносно членів ХІТ ніколи не порушувалися.

ХІТ здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах Центральної, Південної та Південно-Східної Азії). В даний час ХІТ заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах Центральної Азії (Саудівська Аравія, Катар). Заборона діяльності в Німеччині пов`язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою цієї позиції. В країнах Центральної Азії вона заборонена як «екстремістська» за пропаганду ідей утворення ісламської держави, що переслідується авторитарними режимами.

Єдиною країною, де ХІТ заборонена як «терористична організація», є Росія.

Дослідивши вказані у позовній заяві рішення, суд встановив, що позивачі (особи, яким необхідно отримати статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту) не заперечували своє членство та діяльність у вказаній релігійній організації на час ухвалення рішення.

В свою чергу позивач, під час заповнення анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначив, що не має до "Хізб-ут-Тахрир" ніякого відношення після звільнення з ув`язнення (ІІ том а.с. 115), а також, підчас проведення додаткової співбесіди 13.11.2020 заявляв, що у 1999 році припинив займатися діяльністю на підтримку організації "Хізб-ут-Тахрир" (І том а.с. 242).

Також, позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження участі в до "Хізб-ут-Тахрир аль-Ісламі" на території України (в тому числі не надано пояснень свідків). При проведенні співбесід позивачем не вказано місце проведення зборів, не вказано контактних даних учасників, лише повідомлено, що йому не видавались документи на підтвердження його участі в "Хізб-ут-Тахрир".

Тобто, позивачем надаються пояснення, які в свою чергу суперечать один одному.

Натомість, суд зазначає, що аналізом наданої позивачем інформації разом з інформацією по країні походження не підтверджується наявність умов, які можуть бути розглянуті у контексті надання позивачеві додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної та не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі у країні громадянського походження.

Суд погоджується з доводами відповідача, що можлива амністія, яка була надана позивачу у 2002 році та після чого його було звільнено від кримінальної відповідальності є підтвердженням того, що його не переслідують за релігійними та політичними переконаннями, оскільки амністія передбачає собою повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами. Що за своєю суттю виключає зацікавленість уповноважених державних органів країни походження у переслідуванні та ув`язненні в майбутньому позивача за політичні переконання.

Крім того, представник відповідача надав до суду додаткові докази в заяві від 20.05.2022, відповідно до яких за результатами проведеної перевірки за обліками інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан», встановлено, що 01.03.2022 позивач виїхав за межі території України.

Зазначені обставини стосовно перетину державного кордону України свідчать про втрату позивачем інтересу щодо надання йому відповідачем статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з тим, що він вже не перебуває на території України.

Таким чином, суд робить висновок, що позовні вимоги не належать до задоволення.

VI. Розподіл судових витрат

Оскільки суд зробив висновок про відмову в задоволенні адміністративного позову, експертиза не призначалася, свідки не викликалися у цій справі, суд не здійснює розподіл судових витрат.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Керуючись ст. ст. 2, 139, 244-246 КАС України суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 16.04.2021 №111-21 та зобов`язання прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Оксана БОЙКО

.