Справа № 460/13706/21
Суддя: Н.О. Дорошенко
Дата ухвалення: 2022-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

13 липня 2022 року м. Рівне №460/13706/21

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дорошенко Н.О. розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВійськової частини НОМЕР_2
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач) та просить:

визнати протиправною бездіяльність щодо невиконання вимог пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року №173/2002 "Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ" при нарахуванні грошового забезпечення у період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року;

зобов`язати нарахувати та виплатити надбавку у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), передбачену вимогами пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року №173/2002 "Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ", за період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року;

зобов`язати нарахувати та виплатити премію у відсотках, визначених у наказах командира військової частини НОМЕР_2 за період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року, з урахуванням вже виплачених сум;

зобов`язати відповідно до вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушення встановлених строків нарахування та виплати частини грошового забезпечення з 1 січня 2003 року по 1 січня 2008 року;

зобов`язати відповідно Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15 січня 2004 року, здійснити компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб та інших виплат.

Обґрунтовуючи позов, позивач вказав, що проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2. Після звільнення з`ясував, що відповідачем порушувався порядок нарахування грошового забезпечення, що призводило до його зменшення. З такою поведінкою відповідача позивач не погоджується, вважає, що військовою частиною протиправно не виконувалися вимоги Указу Президента України від 23 лютого 2002 року №173/2002 "Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ", що вплинуло на розмір премії та в цілому на розмір грошового забезпечення за період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року.

Ухвалою від 11.10.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідач проти задоволення позову заперечив з підстав, наведених у відзиві. Зазначив, що військова частина НОМЕР_2 є підпорядкованою військовій частині А0515, здійснення виплат грошового забезпечення військовослужбовцям, у яке входить преміювання, як складова частина, відбувається за рахунок коштів військової частини А0515 у межах виділених асигнувань. Надбавка у розмірі 100% від посадового окладу виплачувалася військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року за нормами, встановленими для військовослужбовців Служби безпеки України відповідно до Указів Президента України №925 від 04 жовтня 1996 року, №568/2001 від 26 липня 2001 року, №1138цт/2003 від 02 жовтня 2003 року. Також зазначив, що основною умовою для виплати громадянину компенсації втрати частини доходів є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів, що в даному випадку відсутнє. На підставі наведеного просив відмовити в задоволенні позову повністю.

У відповіді на відзив вказав, що грошове забезпечення військовослужбовців Служби безпеки України в період виникнення спірних правовідносин виплачувалося відповідно до Указу Президента України від 4 жовтня 1996 року № 925, в який Указом Президента України від 31 липня 2000 року № 939/2000 внесені зміни до статті 3, а саме абзац третій викладено в такій редакції: "військовослужбовцям Служби безпеки України - у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), а працівникам - у розмірі 100 відсотків посадових окладів". Виплати надбавок відповідно до цього Указу здійснювати, починаючи з 1 липня 2000 року, за рахунок коштів, передбачених у Державному бюджеті України на 2000 рік на утримання Служби безпеки України. Позивач ствердив, що з 1 липня 2000 року визначена Указом № 925 надбавка йому не виплачувалася, відповідно Указ № 925 на військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 не розповсюджувався. З наведених підстав просив відхилити відзив.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази, суд встановив та врахував таке.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 з серпня 2000 року.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 114 від 30.05.2008 майора ОСОБА_1 , помічника командира військової частини НОМЕР_2, звільненого наказом командира військової частини А0515 від 26.05.2008 №073 з військової служби у запас за пунктом 63 підпункт "в" (за станом здоров`я), вважати таким, що здав справи і посаду, виключити із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення.

07.09.2021 ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_2 із запитом на отримання публічної інформації, у якому просив надати довідки про його грошове забезпечення за період з серпня 2000 року по 30.05.2008 із зазначенням сум основних та податкових видів по кожному з складових окремо, індексації та узагальнену суму грошового забезпечення за місяць (в т.ч. зазначити суми грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премій виплачених відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та інше), грошової допомоги при звільненні.

На вказаний запит військовою частиною НОМЕР_2 листом від 22.09.2021 №525 надано витяги з карток особового рахунку військовослужбовця за 2000-2008 роки про складові та розміри грошового забезпечення.

Позивач стверджує, що відповідачем було порушено пункт 1 Указу Президента України від 23.02.2002 №173/2002 "Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ", що мало наслідком заниження його грошового забезпечення за період з 01.01.2003 по 01.01.2008, у зв`язку з чим звернувся з позовом до суду.

Вирішуючи цей публічно-правовий спір по суті, з урахуванням доводів та аргументів сторін та наявних в матеріалах справи доказів, суд виходить з таких міркувань.

Указом Президента України від 31.07.2000 № 939/2000 "Про внесення змін до Указу Президента України від 4 жовтня 1996 року N 925 "Про грошове забезпечення військовослужбовців та умови оплати праці працівників Служби безпеки України" запроваджено з 1 липня 2000 року військовослужбовцям Служби безпеки України щомісячну надбавку у розмірі 100% грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років).

Водночас, пунктом 1 Указу Президента України від 23.02.2002 №173/2002 "Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ" (далі - Указ №173/2002) військовослужбовцям (окрім військовослужбовців Служби безпеки України, Управління державної охорони України, суддів військових місцевих та військових апеляційних судів та військовослужбовців строкової військової служби) установлені надбавки у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), яку належало сплачувати військовослужбовцям з 01 січня 2003 року.

Указом Президента України "Про внесення зміни до Указу Президента України від 14 квітня 1999 року N 379 та визнання такими, що втратили чинність, деяких указів Президента України" від 18 грудня 2007 року, який набрав чинності з 1 січня 2008 року, визнано такими, що втратили чинність:

Указ Президента України від 4 жовтня 1996 року N 925 ( 925/96 ) "Про грошове забезпечення військовослужбовців та умови оплати праці працівників Служби безпеки України";

Указ Президента України від 31 липня 2000 року N 939 ( 939/2000 ) "Про внесення змін до Указу Президента України від 4 жовтня 1996 року N 925";

Указ Президента України від 23 лютого 2002 року N 173 ( 173/2002 ) "Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ".

Відповідач ствердив, що в спірному періоді військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2, у тому числі й позивачу, виплачувалася надбавка в розмірі 100% від посадового окладу, окладу за військовим званням та процентної надбавки за вислугу років за нормами і в розмірах, установлених для військовослужбовців Служби безпеки України, відповідно до Указу Президента України № 925 від 04.10.1996.

Позивач такі обставини заперечив, покликаючись на те, що Указ Президента України № 925 від 04.10.1996 на військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 не розповсюджувався, та вказуючи, що мав право на отримання надбавки в розмірі 100% грошового забезпечення на підставі Указу Президента України від 23.02.2002 №173/2002.

Дослідженням наявних в матеріалах справи витягів з карток особового рахунку ОСОБА_1 встановлено, що надбавка в розмірі 100% грошового забезпечення позивачу в 2000 році не виплачувалася; починаючи з січня 2001 року по грудень 2002 року включно така надбавка виплачувалася та була обрахована як 100% від окладів грошового забезпечення позивача (за військовим званням та посадового окладу) та надбавки за вислугу років.

Інші нормативно-правові акти, крім Указу Президента України № 925 від 04.10.1996, зі змінами, внесеними Указом Президента України від 31.07.2000 № 939/2000, які в період з січня 2001 року по грудень 2002 року регулювали виплату військовослужбовцям надбавки в розмірі 100% грошового забезпечення, були відсутні. Отже, суд констатує, що в окресленому періоді (який не є спірним в межах цієї справи) позивач під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 отримував грошове забезпечення за нормами і в розмірах, установлених Указом Президента України № 925 від 04.10.1996, зі змінами, внесеними Указом Президента України від 31.07.2000 № 939/2000, для військовослужбовців Служби безпеки України, у тому числі й надбавку в розмірі 100% від грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років).

Суд наголошує, що надбавка у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), запроваджена Указом Президента України від 23.02.2002 №173/2002, підлягала до виплати лише з 01.01.2003.

Суд встановив, що починаючи з січня 2003 року по грудень 2007 року включно позивач продовжував отримувати щомісячну надбавку в розмірі 100% від грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), що відповідає як приписам Указу Президента України № 925 від 04.10.1996, зі змінами, внесеними Указом Президента України від 31.07.2000 № 939/2000, так і Указу Президента України від 23.02.2002 №173/2002.

Суд зазначає, що в спірному періоді військовослужбовець мав право на отримання спірної надбавки як військовослужбовець Служби безпеки України (що позивач заперечує), або як військовослужбовець, який не є військовослужбовцем Служби безпеки України, Управління Державної охорони України, суддею військових місцевих та військових апеляційних судів, та військовослужбовцем строкової військової служби. В будь-якому разі, військовослужбовцю така надбавка належала до нарахування та виплати лише одна, з урахуванням фактичного відомчого підпорядкування військової підрозділу за місцем проходження служби.

Відповідно до проаналізованого вище правового регулювання спірна надбавка як для військовослужбовців Служби безпеки України, так і для інших військовослужбовців була встановлена в однаковому відсотковому розмірі та підлягала обчисленню з одних і тих самих складових грошового забезпечення, а саме: 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років). Виплата позивачу надбавки в означеному розмірі в період з 01.01.2003 по 01.01.2008 повністю підтверджується матеріалами судової справи.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість доводів позивача про те, що він вищевказану надбавку не отримував, позаяк такі аргументи не відповідають обставинам справи та спростовуються дослідженими доказами. За таких обставин задоволення позовних вимог фактично матиме наслідком неправомірну подвійну виплату позивачу однієї й тієї ж надбавки: як військовослужбовцю Служби безпеки України - на підставі Указу Президента України № 925 від 04.10.1996, зі змінами, внесеними Указом Президента України від 31.07.2000 № 939/2000, а також як іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців Служби безпеки України, Управління Державної охорони України, суддів військових місцевих та військових апеляційних судів, та військовослужбовців строкової військової служби) - на підставі Указу Президента України від 23.02.2002 №173/2002. Отже в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до пункту 34.5 Положення про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України №75 від 05 березня 2001 року (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), виплата премії здійснюється щомісяця за минулий місяць під час виплати грошового забезпечення за поточний місяць у межах фонду преміювання за розрахунковий період (за місяць - 33,3 відсотка фонду грошового забезпечення, за квартал - 100 відсотків). Розмір премій визначається наказом командира військової частини, а командирам - наказами вищих командирів/начальників.

Дослідженням витягів з карток особового рахунку військовослужбовця за 2003-2008 роки встановлено, що позивачу в складі грошового забезпечення щомісячно нараховувалася та виплачувалася премія.

Доводи позивача щодо заниження суми премії ґрунтувалися виключно на ненарахуванні відповідачем спірної надбавки.

Оскільки матеріалами справи не підтверджується факт ненарахування та невиплати позивачу надбавки в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років) в період з 01.01.2003 по 01.01.2008, суд також вважає безпідставними та необґрунтованими позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу за спірний період премію, оскільки така позовна вимога є похідною від позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати та виплатити надбавку в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років). Відтак, в цій частині позовних вимог позов задоволенню не підлягає.

Що стосується позовної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату передбаченої Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», суд зазначає таке.

Статтею 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Пунктом 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України 21 лютого 2001 року №159, визначено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року.

Відповідно до пункту 3 Порядку компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, й пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Пунктом 4 Порядку передбачено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої приписами Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів.

Оскільки матеріалами судової справи не підтверджується порушення відповідачем встановлених строків виплати позивачу нарахованих доходів, а доводи позивача щодо заниження його грошового забезпечення, у тому числі в частині виплати премії, внаслідок невиплати надбавки у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років) суд визнав необґрунтованими та відхилив, суд дійшов висновку про відсутність підстав для виплати компенсації, тому така позовна вимога є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги здійснити нарахування та виплату належних позивачу сум відповідно до вимог Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, суд зазначає таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 затверджено Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (далі - Порядок № 44).

Згідно з пунктом 1 Порядку №44 цей Порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація).

Відповідно до пунктів 2-5 Порядку №44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Зазначена в абзаці першому цього пункту грошова компенсація також виплачується іноземцям та особам без громадянства, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця.

Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб".

Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Аналіз наведених вище норм Порядку № 44 дає підстави дійти висновку, що грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних, зокрема, військовослужбовцями, виплачується їм для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби одночасно з виплатою грошового забезпечення за місцем його одержання у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Оскільки в ході судового розгляду справи судом не встановлено заниження відповідачем грошового забезпечення позивача внаслідок невиплати надбавки в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років) та премії, об`єктивні підстави для зобов`язання відповідача виплатити компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відсутні, а тому в цій частині позовних вимог також слід відмовити.

Також суд не бере до уваги покликання позивача на судові рішення судів першої та апеляційної інстанції в адміністративній справі № 640/1821/19, оскільки вони стосуються іншої особи та не мають преюдиційного значення для вирішення цієї судової справи, а судом касаційної інстанції такі судові рішення не переглядалися та не була сформована правова позиція, яку суду належало б врахувати відповідно до приписів ч. 5 ст. 242 КАС України.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач повністю підтвердив правомірність своєї поведінки в межах спірних правовідносин. Доводи позивача не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства та не відповідають обставинам справи, а відтак не спростовують правомірності рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, не підтверджують факту порушення прав та законних інтересів позивача, що виключає необхідність застосування судового захисту порушеного права.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, які не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Військова частина НОМЕР_2 (АДРЕСА_2, ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3)

Повний текст рішення складений 13 липня 2022 року

Суддя Н.О. Дорошенко