Справа № 640/7441/19
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2022-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/7441/19 Суддя першої інстанції: Маруліна Л.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Глущенко Я.Б. та Собківа Я.М.,

при секретарі - Ткаченко В.В.,

за участю:

позивача: - ОСОБА_1 ,

представника позивача: - Коваленка В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 грудня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2019 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, в якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо проведення пенсійної виплати з обмеженням максимального розміру пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплат до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною);

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснювати виплату призначеної (перерахованої) пенсії громадянина ОСОБА_1 починаючи з 01.01.2019 року в розмірі проведеного перерахунку, відповідно до розрахунку Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (27572,98 гривень) без обмеження її максимальним розміром до проведення наступного перерахунку такої пенси, з урахуванням проведених виплат;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві виплатити громадянину ОСОБА_1 різницю між нарахованою та отриманою пенсією за період з 25.07.2018 року по день винесення судового рішення відповідно до розрахунків Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 грудня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Згідно Довідки Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2022 року розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 грудня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, призначений на 05 квітня 2022 року, не здійснювався у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану та відповідно до рекомендацій Ради суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, оприлюднених 02 березня 2022 року і наказу голови Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 березня 2022 року № 16 "Про встановлення особливого режиму роботи Шостого апеляційного адміністративного суду в умовах воєнного стану".

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 червня 2022 року продовжено строк розгляду справи на більш тривалий, розумний термін, розгляд справи призначено на 12.07.2022 року о 10:10 год., зал судового засідання № 1.

Відзив на апеляційну скаргу від Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно матеріалів справи, позивач не звертався із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про: виплату призначеної (перерахованої) пенсії йому починаючи з 01.01.2019 року в розмірі проведеного перерахунку, відповідно до розрахунку Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві без обмеження її максимальним розміром до проведення наступного перерахунку такої пенсії, з урахуванням проведених виплат та про виплату різниці між нарахованою та отриманою пенсією за період з 25.07.2018 року відповідно до розрахунків Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, проте, звернувся відразу з даними позовними вимогами до суду. Крім того, заявлений у даній справі позов фактично спонукає суд адміністративної юрисдикції вдатися до перевірки належності виконання рішення суду, що набрало законної сили, і у випадку встановлення неналежності його виконання повторно зобов`язати відповідача вчинити тотожні дії, отже, у спірних правовідносинах наявні обставини, з якими стаття 383 КАС України пов`язує наявність підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Колегія суддів, враховуючи правові висновки, викладені Верховним Судом, вважає висновок суду першої інстанції необґрунтованим, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, ОСОБА_1 , генерал-лейтенант у відставці, ветеран війни, інвалід 2-ї групи, проходив службу у Збройних Силах України та Внутрішніх військах МВС України, ветеран Внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України.

З 13.04.2012 року Указом Президента України був звільнений з посади заступника командувача ВВ МВС України, а 20.04.2012 року був виключений зі списків особового складу головного управління ВВ МВС України.

20.04.2012 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві ОСОБА_1 було призначено пенсію за вислугу років (з 30.08.2017 року отримує пенсію по інвалідності як інвалід 2-ї групи) за нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Рішенням Окружного адміністративного суду від 25.07.2018 року у справі № 826/5584/18 адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено частково, а саме:

- визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо проведення пенсійної виплати ОСОБА_1 з обмеженням максимального розміру (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплат до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) починаючи з 04.10.2017 року;

- зобов`язано ГУ ПФУ виплатити різницю між нарахованою ОСОБА_1 та отриманою ним пенсією за період з 04.10.2017 року по день винесення судового рішення (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплат до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.11.2018 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.07.2018 року у справі № 826/5584/18 було залишено без змін.

Представником позивача (адвокатом) Коваленком В.О. подано заяву від 13.02.2019 року №16908 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, згідно якої представник позивача просив:

1) вжити заходи для виконання Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.07.2018 року по справі №826/5584/18;

2) проводити пенсійні виплати ОСОБА_1 у правомірний спосіб без обмеження максимального розміру з (урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплат до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною).

Відповідно до листа від 25.02.2019 року №38842/03 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві проінформувало, що на виконання рішення суду проведено у січні 2019 року перерахунок пенсії ОСОБА_1 , виплату різниці пенсії на виконання вищевказаного рішення суду від 25.07.2018 року за період з 04.10.2017 року по 25.07.2018 року (день винесення судового рішення) в сумі 142311,88 грн. буде проведено в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України №649 від 22.08.2018 року. З 01.02.2019 року розмір пенсійної виплати ОСОБА_1 не змінюється та становить 14970,00 грн. з врахуванням максимального розміру пенсії.

Вважаючи обмеження пенсії позивача максимальним розміром протиправним, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, враховуючи приписи ч.1 ст. 308 КАС України та межі заявлених апеляційних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Предметом спору у цій справі є правомірність обмеження максимальним розміром пенсії, призначеної на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII (далі - Закон № 2262-XII).

Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, вперше введено в дію Законом № 3668-VI, який набрав законної сили 01.10.2011 року.

Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VI (далі - Закон № 3668-VI) максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про Національний банк України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення», «Про судоустрій і статус суддів», Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року «Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Водночас, Законом № 3668-VI внесено зміни у статтю 43 Закону № 2262-XII, яку викладено в редакції Закону № 3668-VI, а саме: максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 року № 7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII.

Згідно з пунктом 2 резолютивної частини вказаного Рішення положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 20.12.2016 року.

Конституційний Суд України у Рішенні від 20.12.2016 року № 7-рп/2016, яким визнав таким, якими, що не відповідають статті 17 Конституції України, положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262, виходив із того, що норми-принципи частини п`ятої статті 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей є пріоритетними та мають безумовний характер. Тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, зокрема у зв`язку з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені. При цьому Конституційний Суд України стверджує, що обмеження максимального розміру пенсії, призначеної особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом № 2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.

Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, введено в дію Законом № 3668-VI, яким внесено зміни у статтю 43 Закону № 2262-XII, шляхом викладення її в редакції Закону № 3668-VI.

Тобто, положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII та положення частини першої статті 2 Закону № 3668-VІ (у частині поширення її дії на Закон № 2262-ХІІ), прийняті одночасно для регулювання одних і тих самих правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262-XII) та є однаковими за змістом.

Конституційним Судом України у Рішенні від 20.12.2016 р. № 7-рп/2016 надано оцінку правовому регулюванню спірних правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців) та визнано таким, що не відповідає статті 17 Конституції України положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII.

При цьому положення статті 2 Закону № 3668-VI (у частині поширення її дії на Закон № 2262-XII), які дублюють зміст частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII, тобто є однопредметними правовими нормами, які прийняті одночасно для регулювання спірних правовідносин - змін не зазнали та передбачали обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.

Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між Законом № 2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 р. № 7-рп/2016 та Законом № 3668-VI - у частині обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.

При цьому суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах надано перевагу найменш сприятливому для позивача підходу та застосовано положення статті 2 Закону № 3668-VI.

Верховним Судом у справі № 400/2085/19 наголошено, що оскільки норми вказаних законів неоднаково регулюють правовідносини щодо пенсійного забезпечення військовослужбовців у частині обмеження їх пенсії максимальним розміром, колегія суддів Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 р. у справі Щокін проти України зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу якості закону , передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Водночас, положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 року у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.

У постанові від 13.02.2019 року, що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18 із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових прогалин щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Зважаючи на викладене, та з урахуванням висновків Верховного суду, викладеного у постанові від 16.12.2021 року у справі № 400/2085/19, колегія суддів приходить до висновку, що у цій справі застосуванню підлягають норми Закону № 2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 року № 7-рп/2016, а не норми Закону № 3668-VI, у зв`язку з чим обмеження Головним управління Пенсійного фонду України у м. Києві максимального розміру пенсії ОСОБА_1 , право на пенсійне забезпечення якого встановлене Законом № 2262-ХІІ, є протиправним.

Відповідно до 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На переконання колегії суддів, невірним є висновок суду першої інстанції щодо того, що у спірних правовідносинах наявні обставини, з якими стаття 383 КАС України пов`язує наявність підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, з огляду на те, що згідно рішення суду у справі № 826/5584/18 адміністративним судом було визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо проведення пенсійної виплати ОСОБА_1 з обмеженням максимального розміру (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплат до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) починаючи з 04.10.2017 року та зобов`язано ГУ ПФУ виплатити різницю між нарахованою ОСОБА_1 та отриманою ним пенсією за період з 04.10.2017 року по день винесення судового рішення.

Як наголошено відповідачем, на виконання рішення суду, останнім проведено у січні 2019 року перерахунок пенсії ОСОБА_1 , виплату різниці пенсії на виконання вищевказаного рішення суду від 25.07.2018 року за період з 04.10.2017 року по 25.07.2018 року (день винесення судового рішення) в сумі 142311,88 грн. буде проведено в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України №649 від 22.08.2018 року. З 01.02.2019 року розмір пенсійної виплати ОСОБА_1 не змінюється та становить 14970,00 грн. з врахуванням максимального розміру пенсії, тобто рішення суду було виконано за період з 04.10.2017 року по 25.07.2018 року, у той час як в межах спірних правовідносин позивач просить визнати протиправним обмеження розміру його пенсії з 01.01.2019 року, тобто після проведеного перерахунку, з огляду на що, колегія суддів приходить до висновку, що обмеження максимальним розміром виплати пенсії позивачу відбулось, як наголошено позивачем та не заперечено відповідачем з 01.01.2019 року, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 саме з цієї дати.

Необґрунтованим є також висновок суду першої інстанції щодо того, що права позивача в частині обмеження виплати пенсії граничним розміром на час розгляду даної справи не порушені, а суд не може під час прийняття рішення вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо матимуть місце у майбутньому. Більше того, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач обмежував розмір пенсії позивача певною сумою, а також відсутні підстави вважати, що відповідачем будуть протиправно застосовані такі обмеження у майбутньому, з огляду на наступне.

Як зазначалось вище, в самому листі Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 25.02.2019 року № 38842/03 зазначено, що після проведеного в січні 2019 року перерахунку пенсії позивача, розмір пенсії ОСОБА_1 не змінюється та становить 14970 грн., з врахуванням максимального розміру пенсії.

Крім того, згідно наявних у справі розрахунку пенсії ОСОБА_1 станом на 09.04.2019 року, підсумок нарахованої пенсії позивача складає 27 572,98 грн., в той час з урахуванням максимального розміру - 14 970 грн., що спростовує висновки суду у відповідній частині.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є визнання дій відповідача протиправними та необхідність зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії без обмеження її максимальним розміром з 01.01.2019 року з урахуванням виплачених сум.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 грудня 2021 року - скасувати та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 308, 310, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 грудня 2021 року - скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду у м. Києві щодо застосування обмежень десятикратним розміром прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність при виплаті пенсії ОСОБА_1 з 01.01.2019 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії без обмеження її максимальним розміром з 01.01.2019 року з урахуванням виплачених сум.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя: О.Є. Пилипенко

Суддя: Я.Б.Глущенко

Я.М.Собків

Повний текст рішення виготовлено 12 липня 2022 року.