Справа № 460/16060/21
Суддя: С.А. Борискін
Дата ухвалення: 2022-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

13 липня 2022 року м. Рівне №460/16060/21

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Борискіна С.А., розглянувши за правилами письмового провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доДержавної установи "Городоцький виправний центр (№131)"
про визнання бездіяльності протиправною, стягнення заборгованості, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної установи "Городоцький виправний центр (№131)", в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив:

-визнати протиправною бездіяльність Державної установи "Городоцький виправний центр № 131", щодо зменшення виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно;

-стягнути з відповідача Державної установи "Городоцький виправний центр № 131" на користь позивача оспорювану частину грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно в розмірі 12324,86 грн.;

-стягнути з Державної установи "Городоцький виправний центр № 131" середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за речове майно) на користь позивача за період з 07.04.2020 по день ухвалення судового рішення за адміністративним позовом, з розрахунку середньоденної заробітної плати 1012,95 грн. за день.

Мотивуючи вимоги позову зазначав, що Державною установою "Городоцький виправний центр (№ 131)" не здійснено належного розрахунку при звільненні, з огляду на невиплату у повному обсязі грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, яка згідно з довідкою від 06.04.2020 №2/2020 повинна становити 26598,03 грн. Просив позов задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 06.01.2022 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 07.02.2022 до 11:00 год.

Позиція відповідача щодо позовних вимог висловлена у відзиві на позов від 07.02.2022, відповідно до змісту якого він заперечував проти їхнього задоволення. Зазначав на обґрунтування такої позиції про те, що позивачу нараховано та виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 14273,17 грн., який був скоригований розпорядником коштів на підставі чинних норм постанови Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 №578. Підстави для нарахування і виплати компенсації в іншому розмірі у відповідача відсутні. Просив повністю відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 07.02.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.03.2022 на 11:00 год.

Ухвалою суду від 03.03.2022 судове засідання відкладено до 31.03.2022 до 14:30 год.

Ухвалою суду від 31.03.2022 вирішено перейти до розгляду справи у порядку письмового провадження.

17.05.2022 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він висловив свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх відхилення.

Згідно з положеннями ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив таке.

Судом встановлено та не є спірним у справі, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Державній кримінально-виконавчій службі України, зокрема, в Державій установі "Городоцький виправний центр №131".

Наказом Державної установи "Городоцький виправний центр №131" вiд 23.03.2020 № 17/OC-20 позивач звiльнений зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України відповідно до ч.5 ст.23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" та п.2ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" (через хворобу) 06.04.2020.

Згiдно з довiдкою про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна від 06.04.2020 №2/2020 Державна установа "Городоцький виправний центр (№ 131)" грошова компенсація за неотримане речове майно позивача становить 26598,03 грн.

03.11.2021 ОСОБА_1 звернувся до Державної установи "Городоцький виправний центр (№ 131)" про перерахування на його розрахунковий рахунок грошової компенсації за неотримане речове майно, згідно з вказаною вище довідкою-розрахунком від 06.04.2020 №2/2020, в сумі 26598,03 грн., у відповідності до поданого позивачем рапорту від 06.04.2020.

Листом від 15.11.2021 за №7/-19-21/A-19 "Щодо компенсації за неотримане речове майно" відповідач надав позивачу відповідь, у якій повідомив про те, що після звільнення зі служби, відповідно до постанови Кабінету Мiнiстрiв України № 578 вiд 14.08.2021 "Про забезпечення речовим майном персоналу Державноп кримінально-виконавчої служби" позивачу була нарахована компенсація за неотримане речове майно (згідно поданого рапорту). Довідка про нарахування компенсації була подана до Західного міжрегіонального управління з питань кримінальних покарань на погодження та подальшого формування запиту в коштах на виділення відповідних коштів. Відповідно до вимог вищенаведеної постанови, а саме п.27, грошова компенсація була перерахована із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна (попередня довідка булапорахована за цінами на дату звiльнення, а не за цінами, які діяли на моментвиникнення права на отримання такого майна). Також була безпідставнонарахована компенсація за 1 сорочку з коротким рукавом та 1 джемпер (згідно дiючих норм, якi затверджені вищенаведеною постановою). Відповідно, після всіх виправлень та перерахувань грошова компенсація за неотримане речове майно позивача затверджена у сумі 22047,53 грн. Також у листі зазначено, що кошти на погашення заборгованості по компенсації за неотримане речове майно будуть перераховані позивачу після надходження відповідних бюджетних асигнувань.

Поряд з цим, з матеріалів справи також встановлено, що відповідач звертався до Державної установи "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України" Міністерства юстиції, як до розпорядника коштів, з листами, до яких долучав Інформацію про потребу в коштах для виплати персоналу грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна особистого користування Державної установи "Городоцький ВЦ №131", зокрема, ОСОБА_1 у розмірі 22047,53 грн. (листи від 04.02.2021 №7/538, від 01.06.2021 №7/2246, від 05.09.2021 №7/4647, від 01.12.2021 №7/5906).

Згідно з платіжним дорученням від 21.12.2021 №620 відповідачем було нараховано та виплачено ОСОБА_1 14273,17 грн. компенсації за речове майно.

Листом від 28.12.2021 за №7/6254 відповідач надіслав Державній установі "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України" Інформацію щодо здійснення виплат грошової компенсації (з урахуванням суми компенсації податку на доходи фізичних осіб) за неотримане під час проходження служби речове майно особистого користування колишнім працівникам Державної установи "Городоцький ВЦ №131", зокрема, ОСОБА_1 в сумі 14273,17 грн.

За таких обставин позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ч.5 ст.17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян, які знаходяться на службі в Збройних Силах України і інших військових формуваннях, а також членів їх сімей.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" (далі Закон України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України") держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України.

Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати (ч. 2 ст.23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України").

Відповідно до ч.5 ст.23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби мають право на носіння форменого одягу із знаками розрізнення, зразки якого розробляються відповідно до законодавства (ч.5 ст.21 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України").

Механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами визначений Порядком забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 578 від 14.08.2013 (далі - Порядок № 578, в редакції чинній на час звільнення позивача зі служби).

Відповідно до п.2, 3 Порядку №578 речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань.

Речове майно за цільовим призначенням є речовим майном поточного забезпечення, а за використанням поділяється на майно особистого користування та інвентарне майно.

Речове майно придбавається державною установою "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України" для Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби (далі - Адміністрація), міжрегіональних управлінь з питань виконання кримінальних покарань та пробації Мін`юсту (далі - міжрегіональні управління), установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, закладів освіти Державної кримінально-виконавчої служби (далі - заклади освіти), державною установою "Центр пробації" - для уповноважених органів з питань пробації, державною установою "Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України" - для закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби (далі - органи і установи) централізовано у порядку, передбаченому законодавством.

Пунктом 9 Порядку № 578 визначено, що забезпечення речовим майном осіб із числа персоналу здійснюється в Адміністрації, міжрегіональних управліннях, установах виконання покарань, слідчих ізоляторах, воєнізованих формуваннях, закладах освіти, державній установі "Центр пробації" та уповноважених органах з питань пробації, державній установі "Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України" та закладах охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби, черговій частині державної установи "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України", де вони проходять службу або працюють. Поставлення на речове забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби (далі - особи рядового і начальницького складу) в органі чи установі здійснюється на підставі наказу керівника органу чи установи про призначення на посаду та атестата на предмети речового майна (далі - речовий атестат) за формою згідно з додатком 1, а у разі присвоєння особі первинного спеціального звання або призначення на посаду спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами, - на підставі відповідного наказу керівника органу чи установи.

Як зазначено у п.27 Порядку № 578 під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього, розрахована із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна.

Згідно з п.23 Порядку №578 грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку на підставі заяви. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається Мін`юстом за пропозицією державної установи "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України", державної установи "Центр пробації" відповідно до їх закупівельної вартості.

Для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки (п.60 Порядку № 578).

У разі переміщення по службі або звільнення з неї речові атестати виписуються індивідуально на кожну особу, що вибуває, у двох примірниках, з яких перший видається під підпис особі, а другий залишається в органі чи установі та додається до арматурної картки (п.61 Порядку № 578).

Частиною 8 статті 14 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" визначено, що трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

На спеціалістів Державної кримінально-виконавчої служби України, які не мають спеціальних звань, поширюється дія Закону України "Про державну службу". Віднесення посад цих спеціалістів до відповідних категорій посад державних службовців проводиться Кабінетом Міністрів України.

На осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України поширюються вимоги та обмеження, встановлені Законом України "Про запобігання корупції".

Отже, забезпечення речовим майном осіб із числа персоналу здійснюється в органах і установах, де вони проходять службу або працюють.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №1294 від 07.11.2007 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Тому, на час звільнення позивача з Державної кримінально-виконавчої служби України (з 06.04.2020) останній набув право на грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна, які він не отримав в період проходження служби.

У той же час із системного аналізу наведених норм Порядку № 578 слідує, що забезпечення працівника належним йому речовим майном у разі звільнення, здійснюється шляхом волевиявлення, тобто, через подання заяви або рапорту за місцем проходження служби, а у випадку бажання такої особи отримати грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна обов`язковою умовою є оформлення довідки із зазначенням у ній відповідних сум.

Судом встановлено, що вказані вимоги позивачем дотримані, а саме останнім було подано відповідний рапорт про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, що сторонами не заперечувалося, а відповідачем оформлено довідку від 06.04.2020 №2/2020, у якій визначено розмір грошової компенсації за належне позивачу речове майно в сумі 26598,03 грн.

В той же час, як зазначив відповідач у листі від 15.11.2021 №7/19-21/А-19 та відзиві на позовну заяву, визначена у такій довідці сума компенсації була скоригована до 22047,53 грн., а потім до 14273,17 грн., з покликанням на вимоги п.23, 27 Порядку №578.

Проте, оновлених довідок на підтвердження проведеного коригування чи розрахунків такого коригування стороною відповідача в ході судового розгляду не надавалось.

Долучена відповідачем до матеріалів справи Службова записка бухгалтерської служби Державної установи "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України" Міністерства юстиції від 22.03.2021 №477-16.3.1-21 не є належним доказом проведеного коригування спірної компенсації за неотримане речове майно ОСОБА_1 , оскільки містить загальний Перелік цін для розрахунку грошової компенсації за належні до видачі предмети форменного одягу згідно з Постановою КМУ від 14.08.2013 №578, а також роз`яснення та приклади реалізації п.27 Порядку №578.

При цьому, доказів визнання недійсною чи скасування довідки від 06.04.2020 №2/2020 матеріали справи не містять.

За встановлених обставин справи, суд вважає, що розмір належної до виплати грошової компенсації за неотримане речове майно ОСОБА_1 становить саме 26598,03 грн., який визначений у довідці від 06.04.2020 №2/2020.

У той же час, відповідач виплатив позивачу 14273,17 грн. спірної компенсації, заперечуючи право позивача на отримання спірних коштів в іншій сумі.

Щодо того, що грошова компенсація виплачується за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі (п. 22 Порядку № 578), то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.6 КАС України, при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 07.11.2005 у справі "Кечко проти України" зазначено, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Водночас у п. 23 рішення Європейського суду з прав людини від 10.06.2011 у справі "Сук проти України" визначено, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Отже, можлива відсутність у відповідача належного фінансового забезпечення для покриття витрат з грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, не може впливати на наявність або відсутність у позивача права на отримання такої, скільки останнє гарантується законом.

Суд також враховує те, що суб`єкти владних повноважень повинні діяти у межах та спосіб, передбачені чинним законодавством.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позиція суду викладена в даній справі узгоджується з практикою Верховного Суду, яка викладена в постановах від 24.10.2018 у справі №803/963/17, від 03.10.2018 у справі №808/756/17.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо не виплати у повному обсязі позивачу грошової компенсації вартості за належні до видачі предмети речового майна, розрахованої згідно довідки від 06.04.2020 №2/2020 Державної установи "Городоцький виправний центр (№ 131)". Як наслідок, з метою поновлення порушених прав позивача, відповідача належить зобов`язати виплатити позивачу недоплачену частину грошової компенсації вартості за належні до видачі предмети речового майна в сумі 12324,86 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з Державної установи "Городоцький виправний центр № 131" середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за речове майно) на користь позивача за період з 07.04.2020 по день ухвалення судового рішення за адміністративним позовом, з розрахунку середньоденної заробітної плати 1012,95 грн. за день, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частинами 1,2 ст.117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При цьому, відповідно до правової позиції, яка була висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 по справі №821/1083/17 під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Суд зазначає, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення. Підставою ж для виплати передбаченого ст.117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

При цьому гарантоване в статті 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була висловлена в постанові від 12.02.2020 по справі №160/7402/18.

Крім того, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

В ході судового розгляду встановлено, що відповідачем не в повному обсязі проведено з позивачем розрахунок в частині виплати грошової компенсації за неотримане позивачем речове майно, але станом на момент звернення позивача з позовом спірні суми грошової компенсації ще не були нараховані та виплачені позивачу в порядку визначеному законодавством, а тому суд уважає, що заявлені позивачем вимоги про зобов`язання відповідача стягнути на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні є фактично передчасними, оскільки був відсутній фактичний розрахунок відповідача з позивачем.

Крім того, суд також звертає увагу, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Наведене вище, в межах спірних правовідносин по даній справі також вказує на передчасність заявлених позовних вимог щодо зобов`язання відповідача стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь період затримки розрахунку при звільненні з 07.04.2020 по дату прийняття рішення судом, з розрахунку середньоденної заробітної плати 1012,95 грн. за день.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог позову в цій частині.

Згідно з вимогами ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Підсумовуючи викладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ч.3 ст.139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Тому, з урахуванням частковості задоволених вимог, на користь позивача підлягає стягненню 908,00 грн. сплаченого судового збору.

Оригінал меморіального ордеру № від 28.12.2021 на загальну суму 8220,17 грн. знаходиться в матеріалах справи.

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної установи "Городоцький виправний центр (№131)" про визнання бездіяльності протиправною, стягнення заборгованості, зобов`язання вчинення певних дій задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Державної установи "Городоцький виправний центр (№ 131)" щодо не виплати у повному обсязі ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за належні до видачі предмети речового майна, розрахованої згідно довідки від 06.04.2020 №2/2020 Державної установи "Городоцький виправний центр (№ 131)".

Зобов`язати Державну установу "Городоцький виправний центр (№ 131)" виплатити ОСОБА_1 недоплачену частину грошової компенсації вартості за належні до видачі предмети речового майна в сумі 12324,86 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 908,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи "Городоцький виправний центр (№ 131)".

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 13 липня 2022 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Державна установа "Городоцький виправний центр (№131)" (вул. Барона Штейнгеля, 92А, с. Городок, Рівненський район, Рівненська область, 35331, ЄДРПОУ/РНОКПП 08575616)

Суддя С.А. Борискін