Справа № 826/15933/16
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2022-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 грудня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, треті особи: Державна судова адміністрація України, Шевченківський районний суд міста Києва про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, треті особи: Державна судова адміністрація України, Шевченківський районний суд міста Києва, в якому просила:

1) визнати незаконним та скасувати наказ голови Шевченківського районного суду м. Києва «Про відрахування зі штату судді ОСОБА_1» від 7 жовтня 2016 року №02-04-К-216.

2) поновити ОСОБА_1 на посаді судді Шевченківського районного суду м. Києва з 29 вересня 2016 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем було видано наказ про відрахування її зі штату суду, який виданий з порушенням трудового законодавства, Закону України «Про судоустрій і статус суддів», при повному ігноруванні положень частини шостої статті 43 Конституції України, яка гарантує кожному громадянину захист від незаконного звільнення, а тому є незаконним та підлягає скасуванню.

У подальшому, до суду надійшла заява про зміну позовних вимог, в якій позивач просила: стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві на її користь суддівську винагороду (середній заробіток) за час вимушеного прогулу з 30 вересня 2016 року по 28 квітня 2020 року включно, помісячно.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 грудня 2021 року, з урахуванням ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.12.2021 про виправлення описки, позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві на користь ОСОБА_1 суддівську винагороду (середній заробіток) у розмірі 1 732 945,67 грн. (один мільйон сімсот тридцять дві тисячі дев`ятсот сорок п`ять гривень 67 копійок) за час вимушеного прогулу з 30 вересня 2016 року по 28 квітня 2020 року включно, помісячно.

Відповідач, не погоджуючись з вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що відрахування зі штату суду не є звільненням, а є лише неминучим наслідком такого звільнення на підставі постанови Верховної Ради України про звільнення позивача, що узгоджується з відповідною практикою Верховного Суду.

На думку апелянта, визначаючи розмір середнього заробітку, суд першої інстанції взяв до уваги лише за основу розрахунок середньої заробітної плати на основі висновку експерта від 22.07.2021 №17203/21-71/23169/23170/21-71, який містить ряд арифметичних помилок.

Враховуючи, що висновок експерта має оцінюватись на рівні з іншими доказами та не має для суду наперед встановленого значення, зокрема довідки від 30.12.2021 №663 розмір середнього заробітку повинен складати лише 1 216 743, 94 грн.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, Указом Президента України від 04 червня 1999 року №626/99 «Про призначення суддів» відповідно до статті 127 та частини першої статті 128 Конституції України ОСОБА_1 було призначено строком на п`ять років на посаду судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.

Постановою Верховної Ради України від 19 травня 2005 року №2582-IV позивач була обрана на посаду судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська безстроково.

Постановою Верховної Ради України від 22 травня 2008 року №301-VI ОСОБА_1 була обрана на посаду судді апеляційного суду Дніпропетровської області.

Надалі, згідно з постановою Верховної Ради України від 7 липня 2011 року №3615-VI позивачка була обрана на посаду судді Шевченківського районного суду м. Києва.

10 червня 2015 року Тимчасовою спеціальною комісією з перевірки суддів судів загальної юрисдикції було затверджено висновок за №53/02-15, у якому йдеться, що в діях ОСОБА_1 як судді Шевченківського районного суду міста Києва, під час ухвалення рішення про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та при розгляді адміністративних матеріалів стосовно певних осіб наявні ознаки порушення присяги.

Відповідно, ухвалою Вищої ради юстиції від 17 листопада 2015 року №874/0/15-15 було відкрито дисциплінарну справу щодо ОСОБА_1

14 січня 2016 року Вищою радою юстиції було ухвалено рішення за №1/0/15-16 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 .

Однак, постановою Вищого адміністративного суду України від 7 квітня 2016 року у справі №800/98/16 визнано протиправним та скасовано вищевказане рішення.

Не погоджуючись з ухваленим Вищим адміністративним судом України рішенням, Вища рада юстиції звернулася до Верховного Суду України з заявою про перегляд судового рішення.

Так, 25 жовтня 2016 року Верховний Суд України прийняв постанову, якою скасував рішення Вищого адміністративного суду України від 7 квітня 2016 року у справі №800/98/16 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради юстиції про визнання протиправними дії, визнання незаконною та скасування рішення Вищої ради юстиції від 14 січня 2016 року, а справу передав на новий розгляд.

01 листопада 2018 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалив рішення, яким відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Втім, 12 грудня 2019 року Велика Палата Верховного Суду у справі №800/623/16(800/98/16) прийняла постанову, якою скасувала рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 01 листопада 2018 року в частині відмови в задоволенні позову про визнання та скасування рішення Вищої ради юстиції від 14 січня 2016 року №1/0/15-16 про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення судді Шевченківського районного суду міста Києва з посади за порушення присяги судді та ухвалила нове рішення, яким позов у цій частині задоволено та скасовано вказане рішення Вищої ради юстиції.

У той же час, 29 вересня 2016 року на позачерговому пленарному засіданні Верховної Ради України було прийнято постанову 1623-VIII про звільнення позивачки з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва, у зв`язку з порушенням присяги судді, відповідно до пункту 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України.

Як наслідок, 07 жовтня 2016 року, на підставі Постанови Верховної Ради України від 29 вересня 2016 року №1623-VII «Про звільнення судді», головою Шевченківського районного суду міста Києва було видано наказ про відрахування зі штату даного суду суддю ОСОБА_1 29 вересня 2016 року, у зв`язку зі звільненням за порушення присяги.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Верховної Ради України, позивач звернулась до суду з відповідним позовом.

Так, рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.03.2020 року у справі № 800/537/16, адміністративний позов ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання незаконною та скасування постанови - задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову Верховної Ради України від 29 вересня 2016 року №1623-VIII про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду м. Києва, у зв`язку з порушенням присяги судді.

У подальшому, Наказом голови Шевченківського районного суду м. Києва від 28 квітня 2020 року № 02-04-К-120 скасовано наказ № 02-04-К-216 Шевченківського районного суду м. Києва від 07.10.2016 року про відрахування зі штату цього ж суду ОСОБА_1 , відповідно до рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі № 800/537/16.

Вказаним наказом, позивачу як судді Шевченківського районного суду м. Києва, з 2020 року встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 60 % посадового окладу, як такій, стаж роботи якої станом на 2020 року становить більше 25 років.

Відповідно, з 29.04.2020 позивач працює на посаді судді Шевченківського районного суду міста Києва.

У свою чергу, позивачем на адресу Територіального управління ДСА України в м. Києві була направлена заява з проханням здійснити нарахування та виплату їй суддівської винагороди працюючого судді на відповідній посаді за час вимушеного прогулу за період з 29 вересня 2016 року по 28 квітня 2020 року включно, з урахуванням приписів абзацу 8 пункту 2 Розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року зі сплатою з цієї суми податків з доходів фізичних осіб.

Листом за №6-1355/20-вих. від 10 червня 2020 року відповідач повідомив про неможливість задоволення вимоги щодо виплати суддівської винагороди за час вимушеного прогулу з 29 вересня 2016 року по 28 квітня 2020 року включно, оскільки вказане може бути розглянуто лише судом за позовною заявою особи (позивача).

Не погоджуючись з таким рішенням, та вважаючи свої права порушеними, позиач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки Шевченківським районним судом міста Києва самостійно було прийнято рішення, яким фактично поновлено позивачку на займаній посаді, з огляду на висновок експерта від 22.07.2021 № 17203/21-71/23169/23170/21-71 розрахунок середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу позивача за період з 30.09.2016 по 28.04.2020 становить 1 732 945,67 грн.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 131 розділу VIII «Правосуддя» Конституції України (у редакції, чинній до 30 вересня 2016 року) в Україні діє Вища рада юстиції, до відання якої належить внесення подання про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад.

За пунктом 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України (у редакції, чинній до 30 вересня 2016 року) суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі порушення суддею присяги.

Відповідно до частини другої ст. 116 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», далі - Закон №2453-VI) факти, що свідчать про порушення суддею присяги, мають бути встановлені Вищою кваліфікаційною комісією суддів України або Вищою радою юстиції.

За змістом частини третьої статті 116 Закону №2453-VI звільнення судді з посади на підставі порушення ним присяги судді відбувається за поданням Вищої ради юстиції після розгляду цього питання на її засіданні відповідно до Закону України «Про Вищу раду юстиції».

Відповідно до частини першої ст. 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» (у редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин) питання про звільнення судді з підстав, передбачених пунктами 4 - 6 частини п`ятої ст. 126 Конституції України (порушення суддею вимог щодо несумісності, порушення суддею присяги, набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього), Вища рада юстиції розглядає після надання Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, іншого суб`єкта у випадках, визначених законом, відповідного висновку або за власною ініціативою.

Таким чином, факт порушення суддею присяги має бути встановлений Вищою радою юстиції з урахуванням усіх обставин вчинення такого проступку або грубого нехтування обов`язками, його наслідків, умислу судді у вчиненні відповідних дій.

З матеріалів справи вбачається, що наказом голови Шевченківського районного суду міста Києва від 28 квітня 2020 року №02-04-К-120 ОСОБА_1 зараховано до штату Шевченківського районного суду м. Києва відповідно до рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі № 800/537/16.

У силу вимог пункту 4 частини першої статті 24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VII (далі - Закон №1402-VIII) голова місцевого суду видає на підставі акта про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв`язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ.

Згідно частиною другою статті 24 вказаного Закону голова місцевого суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження.

Таким чином, з огляду на статтю 24 Закону №1402-VIII, видача головою суду відповідного наказу на підставі рішення суду про зарахування судді на посаду є не правом голови суду, а є його обов`язком.

При цьому, що голова суду на зміст такого наказу не може жодним чином впливати, а судді, функціонуючи в державній системі влади, перебувають у певних трудових відносинах із судовою установою, де вони працюють, виконуючі свої посадові обов`язки, та у таких відносинах роботодавцем є держава, а на голову суду покладається лише обов`язок оформити ці відносини.

Вказане узгоджується з висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 420/6392/18.

Так, згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону № 108/95-ВР, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону № 108/95-ВР, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

У статті 12 Закону №108/95-ВР закріплено перелік норм і гарантій в оплаті праці, який не є вичерпним. Указано, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються КЗпП України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі №1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону №108/95-ВР Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

За висновком Конституційного Суду України, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин, а саме відплатності праці, який отримав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону № 108/95-ВР, зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника.

Зазначене, на переконання Конституційного Суду України, дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 КЗпП України і статті 1 Закону №108/95-ВР, та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону №108/95-ВР.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону № 108/95-ВР Конституційний Суд України вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Конституційний Суд України зробив висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Тобто, Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.

Такий період невиконання трудової функції можна порівняти з простоєм.

При цьому під простоєм розуміється зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (частина перша статті 34 КЗпП України).

Отже, простій можливий як з вини роботодавця, так і за відсутності його вини. Законодавство у будь-якому випадку простою гарантує працівникам отримання частини заробітної плати.

У свою чергу, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.

Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Відтак, в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Відповідно до частини першої статті 129 Закону №2453-VI суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» 422/96-ВР та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами (чинна на час звільнення позивачки).

Згідно з частиною першою статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами (чинна у період вимушеного прогулу позивачки).

У той же час, спеціальним Законом не врегульовано питання виплати суддівської винагороди (середнього заробітку) за час вимушеного прогулу.

Таким чином, за загальним правилом, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, застосуванню підлягають положення загального законодавства, зокрема норми трудового законодавства.

Відтак, у цьому випадку у позивачки, яку незаконно звільнено з посади судді виникає право на отримання суддівської винагороди (середнього заробітку за час вимушеного прогулу), що є підставою для застосування до цих правовідносин частини другої статті 235 КЗпП України.

На переконання колегії суддів, це відповідатиме засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприятиме дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених суддів, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 13 травня 2022 року у справі № 160/170/20.

Відповідно до матеріалів справи період вимушеного прогулу позивачки тривав з 30 вересня 2016 року по 28 квітня 2020 року.

У силу вимог частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100).

Згідно підпунктом «з» пункту 1 Розділу 1 Порядку №100, останній застосовується у випадках, зокрема вимушеного прогулу.

За правилами абзацу 1 пункту 2 Розділу II Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Крім того, відповідно до абзацу 1 пункту 3 Розділу III Порядку №100, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Абзацем 7 п.2 Розділу II Порядку №100 закріплено, що у разі зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівникам органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до актів законодавства період до зміни структури заробітної плати виключається з розрахункового періоду.

Абзацом 8 пункту 2 Розділу II Порядку №100 передбачено, що у разі коли зміна структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається середня заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів.

Згідно підпункту «е» пункту 4 Розділу III Порядку №100, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема, пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати.

Пунктом 10 Розділу IV Порядку № 100 передбачено коригування середнього заробiтку для того, щоб працiвники не втрачали в заробiтку у разi пiдвищення окладiв (тарифних ставок) пiд час обчислення середньої заробiтної плати у всiх випадках її збереження. А саме: в разi пiдвищення тарифних ставок i посадових окладiв вiдповiдно до актiв законодавства, а також за рiшеннями, передбаченими колективними договорами (угодами), як у розрахунковому перiодi, так i в перiодi, впродовж якого за працiвником зберiгається середнiй заробiток, заробiтна плата, включаючи премiї та iншi виплати, що враховуються для обчислення середньої заробiтної плати, за промiжок часу до пiдвищення коригуються на коефiцiєнт їхнього пiдвищення.

Коефiцiєнт, на який слiд коригувати виплати, якi враховуються для обчислення середньої заробiтної плати, розраховується дiленням окладу (тарифної ставки), установленого пiсля пiдвищення, на оклад (тарифну ставку) до пiдвищення.

Зазначений пункт Порядку №100 був скасований постановою згідно з підпунктом 6 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1213, яка набрала чинності 12.12.2020, а тому він підлягає до застосування у спірних правовідносинах.

З аналізу вищевикладених норм вбачається, що при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу обрахуванню підлягає сума заробітку за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати.

При цьому, середній заробіток за час вимушеного прогулу необхідно обчислювати із врахуванням підвищених тарифних ставок і посадових окладів шляхом коригування на коефіцієнт їх підвищення.

Зазначене відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 09 червня 2021 року у справі № 816/1252/15.

Так, згідно з частинами другою та третьою статті 129 Закону № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» визначалось, що суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Законом України від 19 грудня 2013 року № 716-VII «Про внесення зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» було виключено положення абзацу 5 частини третьої статті 129 Закону № 2453-VI (щодо запровадження посадового окладу з 01 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат).

Закон України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» було викладено у новій редакції Закону України від 12.02.2015 року № 192-VIІІ «Про забезпечення права на справедливий суд» частиною третьою статті 133 якого визначалось, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

У подальшому, 30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», частинами першою та другою статті 135 якого визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною третьою статті 135 Закону № 1402-VIII було встановлено, що базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) 30 мінімальних заробітних плат - судді місцевого суду; 2) 50 мінімальних заробітних плат - судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду; 3) 75 мінімальних заробітних плат - судді Верховного Суду.

Згідно з частиною четвертою вказаного закону До базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти:

1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб;

2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб;

3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Водночас, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2017 року, зокрема, частину третю статті 135 Закону № 1402-VIIІ викладено в такій редакції: «Базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року».

За правилами статей 7, 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2016 року становив 1 378 грн, з 01 травня 2016 року - 1450 грн; з 01 грудня 2016 року - 1600 грн.

Згідно статей 7, 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 01 січня 2017 року становив 1 600 грн, а розмір мінімальної заробітної плати - 3 200 грн.

Статтями 7, 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 01 січня 2018 року становив 1 762 грн, а розмір мінімальної заробітної плати - 3 723 грн.

Відповідно до статей 7, 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 01 січня 2019 року становив 1 921 грн, а розмір мінімальної заробітної плати - 4 173 грн.

У відповідно до статей 7, 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 01 січня 2020 року становив 2102 грн, а розмір мінімальної заробітної плати - 4 723 грн.

Пунктом 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII (положення якого діяли на час існування спірних правовідносин до моменту виключення цього пункту Законом України від 16 жовтня 2019 року № 193-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування») було передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом (тобто Законом № 1402-VIII), мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом. Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 01 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Пункт 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII передбачав, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

У відповідності до пункту 24 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII, розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у п.23 цього розділу, становить:

1) з 01.01.2017 для судді місцевого суду - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

2) з 01.01.2018 для судді місцевого суду - 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

3) з 01.01.2019 для судді місцевого суду - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

4) з 01.01.2020 для судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Пунктом 25 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII встановлено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.

В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону № 2453-VI. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Однак, Законом України від 16.10.2019 №193-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування», який набрав чинності 07.11.2019, було виключено зазначені вище пункти 22, 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII, якими було передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом; що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів».

Пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.

Згідно з пунктом 9 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

04 грудня 2018 року Конституційний Суд України прийняв Рішення № 11-р/2018, яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII, якими було передбачено, що розмір посадового окладу судді місцевого суду складає 10 мінімальних заробітних плат.

Конституційний Суд України зауважив, що це положення належить застосовувати в його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».

Крім того, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини 10 статті 133 Закону України від 07.07.2010 №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України від 12.02.2015 №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд»), згідно якого «суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу», для цілей застосування окремих положень Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» зі змінами.

Також, рішенням Конституційного Суду України від 18.02.2020 № 2-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України, положення пункту 25 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1402-VIII зі змінами.

У даному випадку, поновлення позивачки на посаді судді відбулось після прийняття Конституційним Судом України вказаних рішень, відтак такі рішення підлягають до застосуванню у спірних правовідносинах.

Отже, виходячи з вищевикладеного, розмір суддівської винагороди має обчислюватися із застосуванням як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб замість мінімальної заробітної плати, оскільки Закон №1774-VIII, який передбачає такий порядок розрахунків, прийнятий у часі пізніше від Законів №2453-VI та №1402-VIII, і фактично такий перехід на іншу розрахункову величину не призвів до зменшення розміру суддівської винагороди у грошовому виразі, що узгоджується з позицією Великої Палати в постанові від 04 листопада 2020 року в справі №200/9195/19-а.

При цьому, статтею 135 Закону №1402-VIII передбачена можливість застосування до базового розміру посадового окладу регіональних коефіцієнтів, передбачених частиною четвертою вказаної статті, які є складовою частиною окладу судді, а не доплатою.

До того ж, законодавством не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу за певних обставин (отримання вихідної допомоги по безробіттю, отримання заробітної плати за новим місцем роботи, допомога по тимчасовій працездатності, середній заробіток на період влаштування та інше).

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16.

З огляду на вказане, з урахуванням рішення Конституційного Суду України №11-р/2018, посадовий оклад судді місцевого суду становив з 01.05.2016 - 14500,00 грн (10 розмірів прожиткового мінімуму*1450 грн), з 01.12.2016 - 16000,00 грн (10 розмірів прожиткового мінімуму*1600 грн), з 01.01.2018 - 17620,00 грн (10 розмірів прожиткового мінімуму*1762 грн), з 04.12.2018 - 26430,00 грн (15 розмірів прожиткового мінімуму*1762 грн), з 01.01.2019 - 28815,00 грн (15 розмірів прожиткового мінімуму*1921 грн), з 01.01.2020 - 78825,00 грн (15 розмірів прожиткового мінімуму*2102 грн*1,25).

Як свідчать матеріали справи, Територіальним управлінням ДСА України в м. Києві була надана довідка за №643 від 13 липня 2020 року, відповідно до якої загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30 вересня 2016 року по 28 квітня 2020 року становить 973172,64 грн.

При цьому, у вказаній довідці зазначено, що згідно особового рахунку за вересень 2016 року ОСОБА_1 нарахована та виплачена суддівська винагорода за 29 вересня 2016 року, що не заперечує позивач.

У той же час, згідно наданої довідки від 30.12.2021 №663 до суду апеляційної інстанції загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30 вересня 2016 року по 28 квітня 2020 року вже складає 1 216 743, 94 грн.

Разом з тим, ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.04.2021 призначено судово-економічну експертизу, на розгляд якої поставлено наступні питання:

- чи відповідає розрахована сума суддівської винагороди за час вимушеного прогулу з 30 вересня 2016 року по 28 квітня 2020 року, викладена в довідці-рахунку від 13 липня 2020 року №643, сформованої Територіальним управлінням державної судової адміністрації в м. Києві, приписам абзаців 7, 8 п. 2 Розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100;

- яка сума грошової винагороди належна до сплати позивачці за час вимушеного прогулу за період з 30 вересня 2016 року по 28 квітня 2020 року, з урахуванням приписів абзаців 7, 8 п. 2 Розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, з розбивкою по місяцям.

У свою чергу, висновком експерта від 22.07.2021 № 17203/21-71/23169/23170/21-71 встановлено, що з урахуванням наданих на дослідження документів:

1. Розрахована сума суддівської винагороди за час вимушеного прогулу з 30 вересня 2016 року по 28 квітня 2020 року, викладена в довідці-рахунку від 13 липня 2020 року № 643, сформованої Територіальним управлінням державної судової адміністрації в м. Києві, не відповідає приписам абзаців 7, 8 п. 2 Розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

2. Сума грошової винагороди, належна до сплати ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу за період з 30 вересня 2016 року по 28 квітня 2020 року, з урахуванням приписів абзаців 7, 8 п. 2 Розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, складає 1 732 945,67 грн.

Так, судовим експертом при обрахуванні суми суддівської винагороди експертом було застосовано норми пункту 10 Постанови №100, а саме здійснено коригування розміру середньоденної заробітної плати на коефіцієнт підвищення посадового окладу та доплату за вислугу років у розмірі 60% посадового окладу (в динаміці його змін).

Таким чином, із застосуванням коефіцієнтів підвищення посадових окладів, середньоденна заробітна плата судді ОСОБА_1 у період з 30.09.2016 по 28.04.2020 складала:

- у період з 30.09.2016 по 30.11.2016 - 1088,56 грн.,

- у період з 01.12.2016 по 31.12.2017 - 1088,56 х 1,103 = 1200,68 грн;

- у період з 01.01.2018 по 03.12.2018 - 1088,56 х 1,215 = 1322,60 грн;

- у період з 04.12.2018 по 31.12.2018 - 1088,56 х 1,826 = 1984,44 грн;

- у період з 01.01.2019 по 31.12.2019 - 1088,56 х 1,987 = 2162,97 грн;

- у період з 01.01.2020 по 28.04.2020 - 1088,56 х 5,436 = 5917,41 грн;

Відповідно, розрахунок середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу позивачки за період з 30.09.2016 по 28.04.2020 (з розбивкою по місяцях) відповідно до висновку експерта від 22.07.2021 № 17203/21-71/23169/23170/21-71 становить:

ПеріодКількість робочих днів, які підлягають оплатіСередньоденна заробітна плата, грн.Всього нарахована середня заробітна плата за час вимушеного прогулу, грн.
вересень 2016 р.11 088,561 088,56
жовтень 2016 р.201 088,5621 771,20
листопад 2016 р.221 088,5623 948,32
грудень 2016 р.221 200,6826 414,96
Всього за 2016 рік65-73 223,04
січень 2017 р.201 200,6824 013,60
лютий 2017 р.201 200,6824 013,60
березень 2017 р.221 200,6826 414,96
квітень 2017 р.191 200,6822 812,92
травень 2017 р.201 200,6824 013,60
червень 2017 р.201 200,6824 013,60
липень 2017 р.211 200,6825 214,28
серпень 2017 р.221 200,6826 414,96
вересень 2017 р.211 200,6825 214,28
жовтень 2017 р.211 200,6825 214,28
листопад 2017 р.221 200,6826 414,96
грудень 2017 р.201 200,6824 013,60
Всього за 2017 рік248-297 768,64
січень 2018 р.211 322,6027 774,60
лютий 2018 р.201 322,6026 452,00
березень 2018 р.211 322,6027 774,60
квітень 2018 р.191 322,6025 129,40
травень 2018 р.211 322,6027 774,60
червень 2018 р.201 322,6026 452,00
липень 2018 р.221 322,6029 097,20
серпень 2018 р.221 322,6029 097,20
вересень 2018 р.201 322,6026 452,00
жовтень 2018 р.221 322,6029 097,20
листопад 2018 р.221 322,6029 097,20
до 03 грудня 2018 р.31 322,603 967,80
з 04 грудня 2018 р.171 984,4433 735,48
Всього за 2018 рік250-341 901,28
січень 2019 р.212 162,9745 422,37
лютий 2019 р.202 162,9743 259,40
березень 2019 р.202 162,9743 259,40
квітень 2019 р.202 162,9743 259,40
травень 2019 р.222 162,9747 585,34
червень 2019 р.182 162,9738 933,46
липень 2019 р.232 162,9749 748,31
серпень 2019 р.212 162,9745 422,37
вересень 2019 р.212 162,9745 422,37
жовтень 2019 р.222 162,9747 585,34
листопад 2019 р.212 162,9745 422,37
грудень 2019 р.212 162,9745 422,37
Всього за 2019 рік250-540 742,50
січень 2020 р.215 917,41124 265,61
лютий 2020 р.205 917,41118 348,20
березень 2020 р.215 917,41124 265,61
квітень 2020 р.195 917,41112 430,79
Всього за 2020 рік81-479 310,21
Разом894-1 732 945,67

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частиною першою статті 108 КАС України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 90 цього Кодексу.

Відтак, висновок експерта від 22.07.2021 № 17203/21-71/23169/23170/21-71 є належним та допустимим доказом в розумінні приписів Кодексу адміністративного судочинства України, та враховується судом разом із іншими доказами, зокрема наданими відповідачем довідками.

При цьому, слід зауважити, що спірним під час обрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у даному випадку є питання визначення коефіцієнту, на який слiд було коригувати виплати, якi враховуються для обчислення середньої заробiтної плати позивачки.

Як зазначає апелянт, у період з 01.01.2018 по 03.12.2018 судом першої інстанції помилково визначено коєфіцієнт 1,215 замість 1,101; у період з 04.12.2018 по 31.12.2018 - помилково визначено коєфіцієнт 1,826 замість 1,500; у період з 01.01.2019 по 31.12.2019 - помилково визначено коєфіцієнт 1,987 замість 1,090; у період з 01.01.2020 по 28.04.2020 - помилково визначено коєфіцієнт 5,436 замість 2,736.

Колегія суддів звертає увагу, що передбачений пунктом 10 Порядку №100 коефіцієнт підвищення за спірний період з 30.09.2016 по 28.04.2020 вираховується шляхом ділення поточного окладу судді на оклад судді, який він отримував на момент звільнення з посади, що становить у даному випадку:

- з 30.09.2016 по 30.11.2016 - 1 (14500,00 грн / 14500,00 грн);

- з 01.12.2016 по 31.12.2017 - 1,103 (16000,00 грн / 14500,00 грн);

- з 01.01.2018 по 03.12.2018 - 1,215 (17620,00 грн / 14500,00 грн);

- з 04.12.2018 по 31.12.2018 - 1,826 (26430,00 грн / 14500,00 грн);

- з 01.01.2019 по 31.12.2019 - 1,987 (28815,00 грн / 14500,00 грн);

- з 01.01.2020 по 28.04.2020 - 5,436 (78 825,00 грн / 14 500,00 грн).

У той же час, відповідачем жодним чином не обгрунтовано та не надано розрахунок, згідно якого він дійшов до переконання про застосування інших коєфіцієнтів, ніж зазначені вище.

Посилання апелянта на те, що факт відрахування зі штату суду не є звільненням, а є лише неминучим наслідком такого звільнення на підставі постанови Верховної Ради України, та у даному випадку слід враховувати окремі думки суддів Великої Палати Верховного Суду у справі №800/623/16 колегія суддів оцінює критично, оскільки спірним питанням при вирішенні даної справи є не факт поновлення позивача на відповідній посаді судді, а факт виплати такій особі суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 грудня 2021 року року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук