Справа № 420/6571/21
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2022-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/6571/21
Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року (суддя Єфіменко К.С., м. Одеса, повний текст рішення складений 13.10.2021) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Одеській області", Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

20 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з позовом до ДУ "ТМО МВС України по Одеській області", МВС України, ГУ ПФУ в Одеській області, в якому з урахуванням уточнень, просила:

- визнати дії Державної установи з відмови у прийнятті та направленні матеріалів для призначенні позивачці довічної пенсії за вислугу років до МВС України неправомірними, оскільки вони ґрунтуються на нормі, яка має ознаки дискримінаційної;

- визнати дії МВС у відмові в призначенні позивачці довічної пенсії за вислугу років неправомірними, оскільки вони ґрунтуються на нормі, яка має ознаки дискримінаційної;

- зобов`язати сектор гуманітарних питань Державної установи прийняти та направити до уповноваженого структурного підрозділу МВС України матеріали щодо призначення позивачці довічної пенсії за вислугу років;

- зобов`язати МВС підготовити та подати до ГУ ПФУ в Одеській області матеріали щодо призначення позивачці довічної пенсії за вислугу років;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області прийняти, оформити та призначити позивачці довічну пенсію за вислугу років відповідно до пункту "б" статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби".

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням позивачка подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

В обґрунтування скарги апелянтка зазначила, що судом не було розглянуто по суті її аргументи щодо дискримінації, яка мала місце відносно неї, а також її доводи відносно того, що в неї виникли правомірні очікування на отримання пенси.

Також апелянтка звернула увагу на те, що суд першої інстанції перебрав на себе повноваження, визначивши самостійно відсутність у позивачки права на призначення пенсії при тому, що відповідач - МВС України не заперечувало проти задоволення позову, оскільки не надало відзив на її позовну заяву.

ДУ "ТМО МВС України по Одеській області" та ГУ ПФУ в Одеській області надіслали до апеляційного суду відзиви на апеляційну скаргу, у яких, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку загального позовного провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів у разі, в тому числі, відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до витягу з наказу начальника ГУМС України Одеській області від 09.08.2007 року №434 о/с майора міліції ОСОБА_1 звільнено з посади начальника сектору у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Ізмаїльського РВ ГУМВС України в області по статті 64 пункту "г" через скорочення штатів. Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 12 років 10 місяців 16 днів.

11 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулась із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

14 травня 2020 року ГУ ПФУ в Одеській області повідомило, що якщо заявницю звільнена з органів внутрішніх справ, з відповідною заявою необхідно звертатись до сектору із соціально-гуманітарних питань ДУ "ТМО МВС України по Одеській області".

На подане ОСОБА_1 звернення Департамент персоналу МВС України листом за №С-22824/22 від 25.11.2020 року повідомив про відсутність права на призначення пенсії за вислугу років, оскільки заявниця не має встановленої пунктом "а" частини першої статті 12 Закону №2262-ХІІ вислуги років, та відповідно до пункту "б" статті 12 Закону №2262-XII на момент звільнення не мала 45-річного віку та 25 років страхового стажу.

Вважаючи, що в даному випадку має місце дискримінація, ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що відповідно до пункту "б" статті 12 Закону №2262-ХІІ в редакції, що діяла на час проходження нею служби, право на пенсію за вислугу років мали особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв`язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачка не набула права на призначення пенсії за вислугу років, передбаченої за пункту "б" статті 12 Закону №2262-ХІІ.

Рішення суду мотивовано тим, що на момент звільнення позивачки зі служби, так і на момент досягнення нею 45-річного віку та і на момент звернення із заявами до відповідачів щодо призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №2262, нею не дотримано три критерії, які у сукупності дають особі право на призначення такої пенсії, а саме: досягнення на день звільнення зі служби 45-річного віку; наявність 25 років і більше страхового стажу; наявність 12 календарних років і 6 місяців військової служби, служба в органах внутрішніх справ або податковій міліції.

Також суд не погодився з доводами позивачки про наявність в діях відповідачів ознак дискримінаційності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (частина друга статті 2 КАС України).

Встановлення невідповідності діяльності суб`єкта владних повноважень вказаним критеріям для оцінювання рішення, (дій) є достатньою підставою для задоволення адміністративного позову, за умови, що встановлено порушення прав та інтересів позивача.

Колегія суддів вважає, що визначальним для правильного вирішення даної справи є питання наявності у позивачки права на пенсію за вислугу років.

Так, умови призначення пенсії за вислугу років визначено статтею 12 Закону України від 09.04.1992 року №2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі Закон №2262-ХІІ), відповідно до пункту "б" якої в редакції, що діяла на час проходження позивачкою служби в ОВС, право на пенсію за вислугу років мали особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, звільнені зі служби за вислугою строків служби, за віком, за станом здоров`я, у зв`язку із скороченням штатів або організаційними заходами і які на день звільнення досягли 45-річного віку, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Законом України від 04.07.2002 року №51-IV "Про внесення змін до Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ" внесені зміни до Закону №2262-ХІІ, зокрема до пункту "б" статті 12, згідно яких право на пенсію за вислугу років мають особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв`язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

29 квітня 2006 року набрав чинності Закон України від 04.04.2006 року №3591-IV "Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців", яким внесені зміни до Закону №2262-ХІІ, зокрема, змінено назву цього Закону, зміст і редакцію окремих статей та доповнено його новими статтями. Так, статтю 12 викладено в іншій редакції, зокрема пункт "б" цієї статті передбачає, що пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б" - "д" статті 1-2 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Варто наголосити, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Згідно висновків, висловлених Верховним Судом України у постановах від 10 лютого 2015 року у справі №21-630а14, від 1 липня 2014 року у справі №21-244а-14 та Верховним Судом від 16 липня 2019 року у справі №686/651/17, від 30 січня 2018 року у справі №539/3872/14-а застосуванню підлягає Закон №2262-ХІІ в редакції, чинній на момент виникнення права на призначення пенсії.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовується апелянткою, на час досягнення позивачкою 45-річного віку (07.04.2019) діяла редакція пункту "б" статті 12 Закону №2262, згідно якої право на пенсію за вислугу років мали особи офіцерського складу, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить служба в органах внутрішніх справ.

Отже, оскільки позивачка на день звільнення зі служби (09.08.2007) не досягла 45- річного віку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірну відмову у призначенні пенсії за вислугу років, оскільки вона не набула такого права на умовах, визначених пунктом "б" частини першої статті 12 Закону №2262-ХІІ.

При цьому, колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги позивачки, що в неї виникли правомірні очікування на отримання пенси, оскільки під час її звільнення зі служби в органах внутрішніх справ (09.08.2007) діяла редакція пункту "б" статті 12 Закону №2262-ХІІ, згідно якої право на пенсію за вислугу років мали особи офіцерського складу в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить служба в органах внутрішніх справ.

Стосовно доводів апелянтки про те, що в даному випадку має місце дискримінація за ознакою часового проміжку часу, у якому відбулось звільнення, та за ознакою місця роботи на момент виникнення права на пенсійне забезпечення, колегія суддів виходить з таких мотивів.

За практикою ЄСПЛ дискримінація означає поводження з особами в різний спосіб без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі "Вілліс проти Сполученого Королівства", заява №36042/97).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі "Ван Раалте проти Нідерландів") (параграфи 48, 49 рішення від 7 листопада 2013 року у справі "Пічкур проти України").

Аналогічний підхід у своїх рішеннях застосовує й КСУ, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац сьомий пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення КСУ від 07 липня 2004 року №14-рп/2004).

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України від 06.09.2012 року №5207-VI "Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні" прямою дискримінацією є ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Таке поводження за змістом пункту 2 частини першої статті 1 цього ж Закону може полягати, у тому числі, в обмеженні у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає неаргументованими доводи апелянтки про дискримінаційне ставлення щодо неї.

Колегія суддів критично ставиться до посилань апеляційної скарги на те, що неподання МВС відзиву на позов свідчить про визнання ним позовних вимог, з огляду на наступне.

Так, частиною четвертою статті 159 КАС України встановлено, що неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Вказана норма, як з неї вбачається, не містить імперативних приписів щодо дій суду в разі неподання суб`єктом владних повноважень відзиву. В той же час ця норма наділяє суд повноваженнями на власний розсуд вирішувати, як діяти в зазначеній ситуації. Поряд з цим варто зауважити, що частиною другою статті 175 КАС України передбачено, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 також не є обґрунтованими чи такими, що спростовували б вірні висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення її позову. Апеляційна скарга позивачки не містить належних, вагомих і обґрунтованих міркувань, переконливих доводів та аргументів, які б спростовували вищевикладені висновки.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя І.П.Косцова

Суддя Ю.В.Осіпов