Справа № 260/5211/21
Суддя: Микуляк П.П.
Дата ухвалення: 2022-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

15 червня 2022 рокум. Ужгород№ 260/5211/21

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Микуляк П.П.,

при секретарі Пшевлоцька К.І.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1 , представник - не з`явився,

відповідачів:

Міністерство внутрішніх справ України, представник - не з`явився,

Національна поліція України, Головне управління Національної поліції у Закарпатській області, Ліквідаційна комісія Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, представник Яблонський О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Головного управління Національної поліції у Закарпатській області, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, -

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України проголошується вступна та резолютивна частини Рішення. Повний текст Рішення виготовлено та підписано 07 липня 2022 року.

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Головного управління Національної поліції у Закарпатській області, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, яким просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ голови ліквідаційної комісії УМВС України в Закарпатській області від 21.04.2021 № 93 о/с, згідно з яким, полковника міліції ОСОБА_1 , звільнено з посади першого заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області начальника слідчого управління та зараховано в розпорядження Управління МВС України в Закарпатській області, з дня прийняття цього рішення;

- визнати протиправним та скасувати наказ голови ліквідаційної комісії УМВС України в Закарпатській області від 25.08.2021 № 180 о/с про звільнення полковника міліції ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні за посадою заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області - начальника слідчого управління, у запас Збройних Сил за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів), з дня прийняття цього рішення;

- поновити полковника міліції ОСОБА_1 , на посаді заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області - начальника слідчого управління, з 21.04.2021, та зобов`язати відповідачів працевлаштувати на рівнозначній посаді в Головному управління Національної поліції в Закарпатській області, а саме на посаді заступника начальника Головного управління - начальника слідчого управління;

- зобов`язати УМВС України в Закарпатській області, в особі ліквідаційної комісії, нарахувати та виплатити заробітну плату за час, починаючи з дати поновлення на посаді першого заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області - начальника слідчого управління згідно з наказом Міністра внутрішніх справ від 13.04.2021 № 179 о/с до 25.08.2021 за розміром місячного грошового утримання, передбаченого для посади першого заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області начальника слідчого управління;

- зобов`язати УМВС України в Закарпатській області, в особі ліквідаційної комісії УМВС України в Закарпатській області, нарахувати та виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу з 25.08.2021 по час поновлення на посаді першого заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області - начальника слідчого управління;

- зобов`язати МВС України, УМВС України в Закарпатській області, в особі ліквідаційної комісії УМВС України в Закарпатській області, зарахувати у вислугу років весь період вимушеного прогулу, починаючи з 28.05.2015 по час поновлення на посаді та зафіксувати його у наказі про встановлення вислуги років.

Позовна заява мотивована тим, що на виконання рішення суду, позивача поновлено на посаді першого заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області начальника слідчого управління з 28 травня 2015 року. Однак, наказом № 180 о/с від 25 серпня 2021 року полковника міліції ОСОБА_1 звільнено з 25 серпня 2021 року у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів). Позивач вважає такий наказ протиправним, а звільнення безпідставним, проведеним без дотримання встановленої процедури та з недотриманням трудових прав, гарантій захисту особи від незаконного звільнення та гарантій соціального захисту ветеранів війни. Також, позивач вважає, що наявні правові підстави для зарахування у вислугу років весь період вимушеного прогулу, починаючи з 28.05.2015 року по час поновлення на посаді.

Відповідачами до суду було подано відзиви на позовну заяву, відповідно до яких зазначають, що НПУ по відношенню до позивача у сфері публічно-правових відносин жодного рішення не приймалося, дій чи бездіяльності не здійснювалося, що виключає факт порушення НПУ прав та інтересів позивача, так само, як і ГУНП в Закарпатській області не перебуває з позивачем у публічно-правових відносинах та не допускало протиправної бездіяльності чи вчинення протиправним дій. Відсутність порушеного права позивача з боку НПУ та ГУНП в Закарпатській області є безальтернативною підставою для відмови у задоволенні позову в частині.

Також, 06.11.2015 року міліція як державний орган припинила свої функції, завдання та діяльність, втратили чинність положення щодо організації роботи, оплати праці та соціальних гарантій працівника міліції. З 06.11.2015 року в УМВСУ в Закарпатській області скорочені всі посади, а щодо самого Управління як юридичної особи розпочато процедуру ліквідації. Тому, накази ліквідаційної комісії УМВСУ в Закарпатській області щодо звільнення позивача з 25 серпня 2021 року через скорочення штатів є правомірними.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача 1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Представник відповідачів 2,3,4 в судовому засіданні проти позову заперечив та просив суд відмовити у його задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що наказом Міністра внутрішніх справ України № 1154 о/с від 28 грудня 2012 року, підполковника міліції ОСОБА_1 призначено на посаду першого заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області начальника слідчого управління.

Наказом Міністра внутрішніх справ України № 888 о/с від 18 травня 2015 року полковника міліції ОСОБА_1 , першого заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області начальника слідчого управління, звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із поставленням на військовий облік) згідно ч. 3 ст. 1, п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» та відповідно до п. 62 «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

На підставі наказу Міністра внутрішніх справ України № 888 о/с від 18 травня 2015 року наказом начальника Управління МВС України в Закарпатській області № 94 о/с від 26.05.2015 р. згідно ч. 3 ст. 1, п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» та відповідно до п. 62 «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ полковника міліції ОСОБА_1 , першого заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області начальника слідчого управління, звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із поставленням на військовий облік) з 27 травня 2015 року.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року у справі № 807/1168/15 позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Міністра внутрішніх справ України Авакова Арсена Борисовича, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ № 888 о/с від 18.05.2015 року про звільнення з органів внутрішніх справ ОСОБА_1 , першого заступника начальника управління МВС України в Закарпатській області - начальника слідчого управління. Визнано протиправним та скасовано наказ Управління МВС України в Закарпатській області № 94 о/с від 26.05.2015 року про звільнення з органів внутрішніх справ ОСОБА_1 , першого заступника начальника управління МВС України в Закарпатській області - начальника слідчого управління. Поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області - начальника слідчого управління з 28 травня 2015 року. Стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 651676,48 грн. з відрахуванням податків та зборів. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на займаній на час звільнення посаді першого заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області - начальника слідчого управління та стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 10213,84 грн. звернено до негайного виконання. Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України "Про очищення влади".

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року у справі № 807/1168/15 апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишено без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року без змін.

Так, наказом Міністерства внутрішніх справ України № 179 о/с від 13 квітня 2021 року, на виконання рішення суду, поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області начальника слідчого управління, з 28 травня 2015 року.

Наказом ліквідаційної комісії Управління МВС України в Закарпатській області № 93 о/с від 21 квітня 2021 року зараховано в розпорядження Управління МВС України в Закарпатській області, звільнивши із займаної посади ОСОБА_1 , першого заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області начальника слідчого управління, з 21 квітня 2021 року.

Листом від 21 квітня 2021 року № 962/106/2-2021, ліквідаційна комісія повідомила позивача про виконання рішення суду про поновлення на роботі та про необхідність прибути до управління кадрового забезпечення для внесення відповідних записів до трудової книжки стосовно поновлення на службі в ОВС на попередній посаді та роз`яснення порядку переведення колишніх працівників міліції, поновлених за рішенням суду на службі в органах внутрішніх справ.

Відповідно до розписки від 25 червня 2021 року повідомлено ОСОБА_1 про скорочення посади першого заступника начальника УМВС України в Закарпатській області начальника слідчого управління та звільнення з органів внутрішніх справ через скорочення штатів.

Наказом ліквідаційної комісії Управління МВС України в Закарпатській області від 25 серпня 2021 року № 180 о/с, згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено полковника міліції ОСОБА_1 з 25 серпня 2021 року, у запас Збройних Сил, за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Спірні відносини регулюються Законом України від 02 липня 2015 року № 580-VIІI «Про Національну поліцію», який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до пункту 1 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію», останній набирає чинності через три місяці з дня наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

Згідно з пунктом 8 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

У силу вимог пункту 9 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» працівнику міліції, який виявив бажання проходити службу в поліції, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону, гарантоване право бути прийнятим на службу до поліції за умови його відповідності вимогам до поліцейських та надання згоди на призначення на дану посаду, або у разі успішного проходження конкурсу.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

На підставі пункту 10 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Зазначені в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що надання згоди працівником міліції на призначення на посаду в органі поліції, неможливе без його обізнаності із переліком усіх наявних вакантних посад в даному органі.

Тобто, наданню згоди працівником міліції на призначення на посаду в органі поліції повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, а саме - ініціатива керівництва, оскільки згода особи, по своїй суті, є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком такої згоди є призначення особи на посаду у відповідності до узгодженої пропозиції.

Відповідно до підпункту «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення №114) особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже, особа, попереджена про звільнення внаслідок скорочення штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу, і своє волевиявлення здійснює шляхом згоди на ініціативу керівництва.

Така ініціатива є обов`язковою, оскільки без неї не може бути встановлено наявність чи відсутність можливості подальшого використання особи на службі відповідно до підпункту «г» пункту 64 Положення №114.

Як видно з матеріалів справи 25.06.2021 ОСОБА_1 під розписку був попереджений про те, що його посада першого заступника начальника УМВС України в Закарпатській області начальника слідчого управління, підлягала скороченню.

Одночасно позивачу було роз`яснено в письмовому вигляді про неможливість його використання на службі (роботі) в органах внутрішніх справ, як поновленому за рішенням суду на службі в органах внутрішніх справ колишньому працівнику міліції, який вважається таким, що проходить службу в ОВС Закарпатської області та право взяти участь у конкурсі на зайняття вакантних посад, що заміщуються поліцейськими у будь-якому органі (закладі, установі) поліції, відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», за результатами якого у разі визнання його переможцем конкурсу, приймається рішення про звільнення у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства.

У той же час положенням спеціального законодавства, a саме нормами Закону України «Про Національну поліцію» не врегульовано процедуру звільнення в зв`язку зі скороченням штатів, та дотримання трудових гарантій такої особи, тому необхідно застосувати до спірних правовідносин окремі положення Кодексу Законів про працю (субсидіарне законодавство).

У силу вимог статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Таким чином, виходячи із тлумачення вказаних норм, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які цей працівник може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 та Верховним Судом, зокрема, у постановах від 08 травня 2019 року у справі № 806/1175/17, від 13 лютого 2020 року у справі №810/1564/17 та від 09.09.2021 року у справі № 640/11863/19.

Таким чином, законодавство України передбачає певну процедуру звільнення у зв`язку зі скороченням штату. Зокрема, звільнення у зв`язку із скороченням штату можливо, якщо роботодавцем вжито всіх заходів щодо переводу працівника на іншу посаду шляхом запропонування працівнику, що звільняється, всіх вакансій, на які може претендувати особа з урахуванням її фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, а також у випадках, коли неможливо перевести працівника з його згоди на іншу роботу, або коли працівник відмовився від такого переведення.

Проте, матеріали справи не містять будь-яких доказів реагування позивачем щодо запропонованих посад та доказів, які б свідчили про виявлення ним бажання (наміру) прийняти участь у конкурсі на заміщення вакантних посад державних службовців МВС України та/або конкурсі на прийняття на службу в поліцію.

У свою чергу, небажання особи брати участь у конкурсі на заміщення вакантних посад для служби у лавах Національної поліції за умови, що такий порядок вступу на службу в органах поліції передбачений нормами чинного законодавства, не може бути підставою для визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача та, відповідно, його поновлення на посаді.

Такі правові висновки суду відповідають правовій позиції, викладеній Верховним Судом в постанові від 28 лютого 2020 року (справа №0540/5961/18-а), від 11 червня 2020 року (справа № 821/303/17) та від 31 травня 2021 року (справа №640/13168/20).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу було роз`яснено, що інформація про проведення конкурсу на зайняття вакантних посад та про перелік відкритих вакансій розміщена на офіційному веб-сайті НПУ.

Оскільки міліція припинила свою діяльність як правоохоронний орган України, позивач не перейшов у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації, а також не взяв участь в конкурсі на зайняття посади в органах поліції, спірним наказом його звільнено у зв`язку з неможливістю використання на службі в міліції.

Суд вважає, що відповідачем обов`язок щодо попередження позивача про майбутнє звільнення через скорочення штатів виконано у повному обсязі, водночас запропоновано вакантні посади, на які останній міг бути призначений за результатами проходження відповідного конкурсу.

При цьому, суд вважає безпідставними доводи позивача про те, що відповідачем не були запропоновані йому посади в органах Національної поліції, оскільки, відповідно до статті 1 Закону України «Про Національну поліцію», Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Повноваження Міністра внутрішніх справ України у відносинах з поліцією визначені статті 16 цього Закону, до яких вирішення питання щодо призначення осіб на посади працівників поліції не віднесено.

Згідно із переліком змін у штатах Міністерства внутрішніх справ, затверджених наказом МВС України від 06 листопада 2015 року № 1388, в Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області всі, без виключення, штатні посади скорочено.

Водночас, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області не наділене повноваженнями щодо зобов`язання іншої юридичної особи - Національної поліції - працевлаштувати працівників.

Відповідно до вимог пункту 1 статті 22 Закону України «Про Національну поліцію», безпосередньо керівник поліції приймає на службу та звільняє зі служби, призначає та звільняє з посад поліцейських відповідно до положень цього Закону.

Згідно із пунктом 9 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №815/70/16, від 27 лютого 2020 року у справі №826/27239/19, від 11 червня 2020 року у справі №821/303/17.

При цьому, в силу прямої вказівки Закону України «Про Національну поліцію України» після поновлення позивача на посаді на підставі судового рішення, відповідач був позбавлений можливості залишити позивача працювати на відповідній посаді в апараті МВС України або органах Національної поліції (без конкурсного відбору).

Позивач не скористався правом бути прийнятим на службу в поліцію у встановленому Законом України «Про Національну поліцію» порядку - шляхом проходження конкурсу, оскільки до суду не надано будь-яких доказів виявлення ним наміру прийняти участь у конкурсі на заміщення вакантних посад державних службовців МВС України та/або конкурсі на прийняття на службу в поліцію.

Таким чином, оскільки міліція припинила свою діяльність як правоохоронний орган України, позивач не перейшов у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації (через відсутність ініціативи керівництва), а також не взяв участь в конкурсі на зайняття посади в органах поліції, спірним наказом його звільнено у зв`язку з неможливістю використання на службі в міліції.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що при прийнятті спірних наказів відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлений законом, добросовісно та розсудливо, з урахуванням всіх обставин справи. Тому підстави для визнання їх протиправними і скасування відсутні.

Оскільки позовні вимоги про поновлення позивача на посаді, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про скасування наказів про звільнення, відтак підстави для їх задоволення також відсутні.

Що стосується позовної вимоги про зобов`язання ліквідаційної комісії нарахувати та виплатити заробітну плату у розмірі місячного грошового утримання з дати поновлення - 13.04.2021 року, суд зазначає наступне.

Законом України «Про міліцію», який втратив чинність 07.11.2015 року згідно з п.5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» було визначено загальні положення про міліцію, обов`язки і права міліції, оплата праці, правовий і соціальний захист та їх пенсійне забезпечення.

Частиною 1 статті 19 Закону України «Про міліцію» було визначено, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Структуру та умови грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб органів внутрішніх справ визначено постановою Кабінету Міністрів України № 1294 від 07.11.2007 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб органів внутрішніх справ», яка втратила чинність з 01.03.2018 року відповідно до постанови КM України № 704 від 30.08.2017 з урахуванням змін, внесених постановами КМ України № 1052 від 27.12.2017, № 103 від 21.02.2018.

Пунктом 2 постанови КM України № 1294 від 07.11.2007 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб органів внутрішніх справ» було визначено, що виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством інфраструктури, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державною пенітенціарною службою, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 499 від 31.12.2007 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» (далі - Наказ) було затверджено та введено в дію з 01.01.2008 року Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ; оклади за спеціальними званнями осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ; розміри надбавки за вислугу років особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ; схеми посадових окладів осіб начальницького складу органів внутрішніх справ; додаткові види грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Даний наказ втратив чинність з 13.12.2016 року згідно з наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1131 від 31.10.2016 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких наказів Міністерства внутрішніх справ України».

Згідно з п. 3 цього Наказу було визначено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Виплату грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, затвердженому Інструкцією (п.4 Наказу).

Видатки, пов`язані з набранням чинності цього наказу, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення, передбачених у державному бюджеті для утримання Міністерства внутрішніх справ України (п. 6 Наказу).

При цьому, постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» було створено територіальні підрозділи Національної поліції, зокрема й Головне управління Національної поліції в Закарпатській області та ліквідовано без визначення правонаступника всі територіальні підрозділи міліції, в тому числі Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області.

Посада заступника начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області - начальника слідчого управління скорочена в Управлінні МВС України в Закарпатській області з 06.11.2015 року відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 № 1388 «Про організаційно-штатні питання», якою визнано такими, що втратили чинність штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України згідно з Переліком змін у штатах МВС, що додається до цього Наказу, в тому числі були скасовані штати і скорочені всі посади в Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області.

Тобто, 21.04.2021 р. ліквідаційною комісією було виконано судове рішення про поновлення на роботі позивача на посаді, яка не існувала в системі органів внутрішніх справ, а позивач відповідно не працював, не отримував службового посвідчення, не приступав до виконання службових обов`язків, не мав посадових інструкцій, та не мав визначеного місця роботи в УМВС України в Закарпатській області.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Враховуючи наведене, суд вважає, що вимога позивача про зобов`язання нарахувати та виплатити заробітну плату у розмірі місячного грошового утримання з дати поновлення - 13.04.2021 року по 25.08.2021 року, задоволенню не підлягає.

Стосовно позовної вимоги про зобов`язання зарахувати позивачу у вислугу років весь період вимушеного прогулу, починаючи з 28.05.2015 р., суд приходить до наступних висновків.

Порядок обчислення вислуги років, призначення та виплата пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх родин визначений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393.

Відповідно до п. п. 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» встановлено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ», зокрема, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ до вислуги років зараховуються /в т. ч./: дійсна військова служба у Військово-Морському Флоті; служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду; додатково зараховується час їхнього навчання (у тому числі заочно) у цивільних вищих навчальних закладах, а також у інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське звання, до вступу на військову службу або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік за шість місяців.

Отже, за змістом цього Порядку до вислуги років зараховуються періоди служби в органах внутрішніх справ.

Суд зазначає, що поновлення на посаді означає, що у період вимушеного прогулу особа проходила службу в органах внутрішніх справ, відтак відповідний період має зараховуватися до вислуги років, адже це є однією з гарантій відновлення порушених незаконним звільненням прав працівника.

Щодо посилання відповідача на те, що з 07.11.2015 органи міліції та працівники міліції не виконували та не могли виконувати завдання та функції міліції, оскільки Закон України «Про міліцію» згідно Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про національну поліцію» з 07.11.2015 втратив чинність, а всі органи міліції було ліквідовано, суд зазначає наступне.

Верховний Суд України в постановах від 04.03.2014 (справа № 21-8а14), від 27.05.2014 (справа № 21-108а14), від 28.10.2014 (справа № 21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

В Законі України «Про Національну поліцію», постанові Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 чи інших нормативно-правових актах не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які були покладені на органи міліції, а відтак, в даному випадку фактично мала місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави ліквідована не була.

Аналогічність завдань міліції та поліції, встановлених ст.3 Закону України «Про міліцію» та ст.2 Закону України «Про Національну поліцію» відповідно, ліквідація обласних управлінь Міністерства внутрішніх справ України з одночасним створенням аналогічних територіальних органів Національної поліції, використання органами Національної поліції в своїй діяльності нормативно-правових актів (наказів) Міністерства внутрішніх справ України свідчить про фактичну ліквідацію державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, та як наслідок, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові №815/6557/16 від 24.07.2019 р.

Тому, суд не приймає посилання відповідача на те, що служба в органах внутрішніх справ може бути зарахована у встановленому порядку до вислуги років також лише до 07.11.2015, оскільки згідно з Законом України «Про міліцію» та Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» служба в органах внутрішніх справ осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ мала місце лише до 07.11.2015, з огляду на те, що судовим рішенням встановлено протиправність звільнення позивача зі служби.

Також, суд звертає увагу на рішення Європейського суду з прав людини від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), де в пунктах 46, 48, 51, 53, 54 зазначено, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином проінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання.

Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

З огляду на наведене, суд вважає, що позивач має право на зарахування у вислугу років весь період вимушеного прогулу.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява №38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Зважаючи на обставини справи, та враховуючи все вищевикладене, суд доходить до висновку, що належним способом поновлення порушених прав позивача буде зобов`язати Ліквідаційну комісію Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області зарахувати позивачу у вислугу років весь період вимушеного прогулу, починаючи з 28.05.2015 року по час поновлення на посаді 13.04.2021 року.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача за поданим адміністративним позовом підлягають задоволенню частково.

На підставі наведеного та керуючись ст. 242-246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Головного управління Національної поліції у Закарпатській області, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку задовольнити частково.

Зобов`язати Ліквідаційну комісію Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області зарахувати ОСОБА_1 у вислугу років весь період вимушеного прогулу, починаючи з 28.05.2015 року по час поновлення на посаді 13.04.2021 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.255 КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя П.П.Микуляк