Справа № 460/15378/22
Суддя: Т.О. Комшелюк
Дата ухвалення: 2022-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

14 липня 2022 року м. Рівне №460/15378/22
Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Західного офісу Держаудитслужби про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Західного офісу Держаудитслужби (далі відповідач) в якому просить суд: 1) визнати неправомірними дії відповідача у частині заниження позивачу премій за інтенсивність праці у серпні, вересні, жовтні та листопаді 2021 року; 2) стягнути з відповідача недоплачену винагороду за інтенсивність праці за серпень, вересень, жовтень та листопад 2021 року у сумі 18700грн; 3) стягнути з відповідача розмір середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу з 31.03.2021 по 30.07.2021 у сумі 44390,06грн; 4) стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 50000грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 31.03.2021 року у справі № 460/121/21 поновлено позивача на посаді та стягнуто з відповідача заробітну за час вимушеного прогулу з 04.12.2020 по 31.03.2021. Цим же рішенням суду встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача складає 534,82грн. Рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць, допущено до негайного виконання. Рішення суду набрало законної сили. Однак, на виконання наведеного рішення суду, позивач поновлений на посаді лише 30.07.2021. При цьому, заробітну плату з 31.03.2021 по 30.07.2021, як стверджує позивач, відповідачем не виплачено, що є порушенням трудового законодавства з огляду на безперервність трудових правовідносин з останнім. Крім того, відповідач стверджує про дискримінацію у визначенні йому розміру доплати за інтенсивність праці у період з серпня по листопад 2021 року. Уважає також, що йому завдано моральної шкоди на суму 50000грн. Також позивач зробив застереження у позові щодо орієнтовних витрат на правову допомогу в сумі 10000грн. Просить суд позовні вимоги задовольнити.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, у встановлений судом строк подав відзив на позовну заяву. На обґрунтування заперечення зазначає, що дійсно, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 31.03.2021 року у справі № 460/121/21 поновлено позивача на посаді з 04.12.2020 та стягнуто з відповідача заробітну за час вимушеного прогулу з 04.12.2020 по 31.03.2021. А вже 27.04.2021 відповідач звернувся до суду із заявою про роз`яснення судового рішення в частині поновлення на посаді, яка була виведена із шатного розпису ще 07.10.2020 року. В подальшому, після вчинення дій щодо внесення змін у штатний розпис, позивача 30.07.2021 було поновлено на посаді, про що виданий відповідний наказ, також виплачено заробітну плату за час вимушеного прогулу з 04.12.2020 по 31.03.2021. В той же час, як зазначає відповідач, у рішенні суду визначений конкретний період, за який підлягає до стягнення заробітна плата, а не по день фактичного поновлення працівника, тому правових підстав для стягнення заробітної плати з 31.03.2021 по 30.07.2021 немає. До того ж просить врахувати, що позивач вказав невірний обрахунок заробітної плати, оскільки дата 31.03.2021 вже охоплена рішенням суду. Крім того, відповідач стверджує про відсутність будь-якої дискримінації в платі праці позивача та посилається на норми чинного законодавства. Уважає, що позивачем безпідставно заявлено моральну шкоду та звертає увагу на пропущення останнім строку звернення до суду з даним позовом. Просить відмовити в задоволенні позову повністю.

Ухвалою суду від 16.05.2022 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Цією ж ухвалою суду поновлений позивачу строк звернення до суду з позовом.

Розглянувши матеріали справи та з`ясувавши всі обставини спірних правовідносин, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд враховує наступне.

Щодо стягнення заробітної плати за період з 31.03.2021 по 30.07.2021.

Відповідно до ст. 21 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно із ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст. 48 Конституції України, кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Суд зауважує, що дане право безпосередньо реалізується, в тому числі, і шляхом гарантування своєчасної та повної виплати заробітної плати.

В силу ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як слідує із матеріалів справи, ОСОБА_1 , рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 31.03.2021р. у справі № 460/121/21, була поновлена на посаді головного спеціаліста з питань комунікації та зв`язків з громадськістю відділу організаційної роботи Управління Західного офісу Держаудитслужби в Рівненській області або рівнозначній посаді з 04.12.2020. Цим же рішенням стягнуто на користь позивача з Західного офісу Держаудитслужби середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.12.2020 по 31.03.2021 в сумі 42785,60 грн. Судове рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді та виплату середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць звернуто до негайного виконання.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.10.2021, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31.03.2021 залишено без змін, отже рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31.03.2021р. у справі № 460/121/21 набрало законної сили 27.10.2021.

Станом на час розгляду даної адміністративної справи, матеріали справи не містять доказів про те, що позивачу виплачена заробітна плата за період з 01.04.2021 по 30.07.2021. Більше того, відповідач, як слідує із змісту його відзиву на позов, і не заперечує проти наведених обставин.

Так, відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

За змістом ч.1 ст. 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

В силу приписів п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, викладеними нормами права чітко встановлено обов`язок виконати рішення суду, яке набрало законної сили.

Повторюючись, суд нагадує, що Основним Законом України встановлено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Дане право безпосередньо реалізується шляхом гарантування своєчасної та повної виплати заробітної плати (ст. 48 Конституції України).

З врахування викладеного, відповідач, в силу закону зобов`язаний був поновити позивача на посаді та, відповідно, здійснювати виплату заробітної плати позивачу.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Судом встановлено та не заперечується учасниками справи у заявах по суті, що позивач був поновлений на посаді за рішенням суду 30.07.2021, що стверджується наказом № 494-о. Заробітна плата за час вимушеного прогулу за період з 04.12.2020 по 31.03.2021 виплачена позивачу 06.12.2021, що не заперечується позивачем. Однак, за період з 01.04.2021 по 30.07.2021 заробітна плата останньому не виплачувалась. Доказів того, що у вказаному періоді позивач не мав трудових правовідносин із відповідачем, учасниками справи не надано і судом не встановлено. Наведене дає підстави суду уважати безперервність трудових правовідносин позивача з відповідачем в обумовлений період.

Таким чином, з урахуванням наведених ви ще норм права, за період з 01.04.2021 30.07.2021 на користь позивача слід стягнути середній заробіток.

Розрахунок середнього заробітку здійснюється на підставі пунктів 5 та 8 розділу IV Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок № 100).

В силу приписів п. 5 Порядку № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з п. 8 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При цьому, період з 01.04.2021 по 30.07.2021 складає 83 робочих дні.

Вирішуючи питання з приводу визначення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд бере за основу середньоденну заробітну плату позивача, встановлену судовим рішенням у справі № 460/121/21, яке набрало законної сили та складає 534,82грн, отже сума середнього заробітку, належна до виплати позивачу за період вимушеного прогулу з 01.04.2021 по 30.07.2021 становить 44390,06грн (83х534,82).

Слід зауважити, що позивач просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.03.2021 по 30.07.2021, в той час як 31.03.2021 вже охоплений наведеним вище судовим рішенням під час визначення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Разом з тим, суд зауважує, що припустившись помилки у визначенні періоду, за який слід стягнути заробітну плату, визначена позивачем сума заробітної плати у розмірі 44390,06грн повністю збігається із сумою, визначеною судом.

За наведених обставин, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заробітної плати в сумі 44390,06грн за період з 01.04.2021 по 30.07.2021 належать до задоволення.

Водночас, суд наголошує, що відповідно до п. 3 розділу ІІІ Порядку № 100, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Згідно з п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України).

Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є відповідно обов`язком роботодавця, а не працівника, то сума заробітної плати визначена без утримання такого податку та інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець.

Отже сума середнього заробітку, належна до виплати позивачу за період вимушеного прогулу з 01.04.2021 по 30.07.2021, яка становить 44390,06грн, є сумою без утримання податків та обов`язкових платежів.

Щодо позовних вимог позивача про заниження відповідачем премій за інтенсивність праці у період з серпня по листопад 2021 року.

Суд констатує, що позивач, зазначаючи у змісті позову доводи про заниження йому премії, посилається на листи відповідача про надання пропозицій щодо встановлення надбавок працівникам у спірному періоді та на накази Західного офісу Держаудитслужби від 05.08.2021 № 501-о; від 24.09.2021 № 500-о; від 24.09.2021 № 590-о; від 11.10.2021 № 643-о; від 09.11.2021 № 727-о.

Суд звертає увагу, що як дані листи відповідача, так і наведені накази, жодним чином не стосуються премій, а мають відношення лише до встановлення надбавки за інтенсивність праці.

Окрім цього, як наведено вище, позивач у позовній вимозі просить суд визнати неправомірними дії відповідача у частині заниження позивачу премій за інтенсивність праці у серпні, вересні, жовтні та листопаді 2021 року.

В той же час, відповідно до ч. 3 ст. 50 Закон України "Про державну службу", за результатами роботи та щорічного оцінювання службової діяльності державним службовцям можуть встановлюватися премії. До премій державного службовця належать:

1) премія за результатами щорічного оцінювання службової діяльності;

2) місячна або квартальна премія відповідно до особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу;

3) місячна або квартальна премія за належне виконання умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення).

Із викладеного слідує, що такого виду премії, як премія за інтенсивність праці, законом не передбачено.

За наведених обставин, питання щодо нарахування та виплати премії позивачу в обумовленому періоді судом не вирішується, а з`ясовуються обставини щодо заниження відповідачем надбавки за інтенсивність праці у період з серпня по листопад 2021 року.

Так, матеріалами справи стверджується, що у серпні-жовтні позивачу нарахована та виплачена надбавка за інтенсивність праці у розмірі 10 % від посадового окладу, а у листопаді 2021 70 %, що набагато менше у порівнянні з іншими працівниками відділу організаційної роботи, де працює позивач.

Наведені обставини не заперечуються учасниками справи та підтверджуються наказами Західного офісу Держаудитслужби від 05.08.2021 № 501-о; від 24.09.2021 № 500-о; від 24.09.2021 № 590-о; від 11.10.2021 № 643-о; від 09.11.2021 № 727-о.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 2) ч. 1 ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Положенням ст. 6 даного Закону встановлено, що відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації.

Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.

Не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме:

спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту;

здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними;

надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом;

встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян;

особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

Спеціальним законом, що регулює відносини, які виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, є Закон України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (, зараз і надалі в редакції, чинній на час виникнення спору, далі - Закон № 889-VIII).

Відповідно до частини другої статті 1 Закону № 889-VIII державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Статтею 7 Закону № 889-VIII, серед іншого, визначено, що державний службовець має право на оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби, рангу та умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення).

Відповідно до частин першої - шостої статті 50 Закону № 889-VIII держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Заробітна плата державного службовця складається з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 6) премії (у разі встановлення).

За результатами роботи та щорічного оцінювання службової діяльності державним службовцям можуть встановлюватися премії. До премій державного службовця належать: 1) премія за результатами щорічного оцінювання службової діяльності; 2) місячна або квартальна премія відповідно до особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу; 3) місячна або квартальна премія за належне виконання умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення). При цьому загальний розмір премій, передбачених пунктом 2 цієї частини, які може отримати державний службовець за рік, не може перевищувати 30 відсотків фонду його посадового окладу за рік.

Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є державний бюджет. Фонд оплати праці державних службовців формується за рахунок коштів державного бюджету, а також коштів, які надходять до державного бюджету в рамках програм допомоги Європейського Союзу, урядів іноземних держав, міжнародних організацій, донорських установ. Порядок використання таких коштів, які надходять до державного бюджету, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів та надбавок до них.

Порядок формування фонду оплати праці державних службовців у державному органі, а також порядок преміювання державних службовців затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Абзацом восьмим пункту 14 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 889-VIII визначено, що керівники державної служби протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом у межах економії фонду оплати праці мають право встановлювати державним службовцям додаткові стимулюючі виплати відповідно до Положення про застосування стимулюючих виплат, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Установлено, що норми абзацу восьмого пункту 14 розділу XI застосовуються по 31 грудня 2021 року згідно із Законом № 117-IX від 19.09.2019.

Згідно з пунктами 1 - 5 Положення № 15, це Положення визначає механізм застосування стимулюючих виплат державним службовцям з метою посилення мотивації працівників державних органів до високопрофесійної, результативної та високоякісної роботи.

Керівники державної служби в державному органі мають право встановлювати державним службовцям у межах економії фонду оплати праці додаткові стимулюючі виплати.

До додаткових стимулюючих виплат державним службовцям належать надбавки: 1) за інтенсивність праці; 2) за виконання особливо важливої роботи.

Надбавка за інтенсивність праці та надбавка за виконання особливо важливої роботи (далі - надбавки) встановлюються державним службовцям у відсотках до посадового окладу.

Надбавки встановлюються згідно з наказом (розпорядженням) керівника державної служби в державному органі.

Надбавка за інтенсивність праці встановлюється державним службовцям з урахуванням таких критеріїв: 1) якість і складність підготовлених документів; 2) терміновість виконання завдань, опрацювання та підготовки документів; 3) ініціативність у роботі.

У разі несвоєчасного виконання завдань, погіршення якості роботи надбавки скасовуються або їх розмір зменшується (пункт 9 Положення № 15).

Суд зауважує, що у законодавстві немає чіткого визначення поняття «інтенсивність праці», тому при встановленні зазначеної доплати враховується загальне поняття «інтенсивності праці», а саме: інтенсивність праці це напружена робота, яка забезпечує найбільшу продуктивність. Надбавка за інтенсивність не є обов`язковою виплатою, призначається та розмір встановлюється керівником державної служби в державному органі у межах економії фонду оплати праці як стимулююча виплата.

Отже, надбавка за інтенсивність праці за правовою природою є стимулюючою, заохочуваною виплатою до заробітної плати, не має сталого розміру, який визначається керівником державної служби керівником управління, а у випадку позивача, за поданням начальника відділу, який є його безпосереднім керівником.

Як слідує з матеріалів справи, на підставі подань начальника відділу організаційної роботи Управління Західного офісу Держаудитслужби в Рівненській області, були надані пропозиції про встановлення розміру надбавки за інтенсивність праці позивача в розмірі 10 % від посадового окладу на серпень-вересень 2021 року, на листопад 2021 у розмірі 70 %.

Вищевказані подання підготовлені начальником відділу організаційної роботи Управління Західного офісу Держаудитслужби в Рівненській області, який є безпосереднім керівником Клекотки Л.І. з врахуванням якості і складності підготовлених документів; терміновості виконання завдань, опрацювання та підготовки документів; ініціативності у роботі.

З урахуванням викладеного суд уважає, що жодної дискримінації під час виплати надбавки позивачу за інтенсивність праці у період серпень-листопад 2021 року, відповідачем не допущено. Окрім цього, позивачем не наведено жодних обґрунтувань та не надано будь-яких доказів дискримінації під час встановлення відповідачем розміру надбавки за інтенсивність праці, тому позовні вимоги в частині позову що стосуються визнання дій протиправними та стягнення недоплаченої надбавки задоволенню не належать.

Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 50000грн

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Приписами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС України) (п. 57).

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Із зазначеного слідує, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Поняття доказів наведено у статті 72 КАС України, відповідно до якої доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 73, 74 КАС України, надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Із врахування вищезазначених правових норм, колегія суддів зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

До матеріалів справи позивачем долучено довідку з медичної установи КП «Рівненський обласний спеціалізований диспансер радіаційного захисту населення» в якій зазначений діагноз позивача гіпертонічна хвороба ІІ ст, ІІ ступінь, ризик ІІ. ІХС. АСКС. СНІ А ст, ФК ІІ.

Згідно Епікризу позивача, долученого до справи, встановлений діагноз гіпертонічна хвороба ІІ ст, ІІ ступінь, ризик ІІ. ІХС. АСКС. СНІ А ст, ФК ІІ. Вузловий зоб. Призначено лікування.

Позивач знаходився на денному стаціонарному лікуванні з 08.12.2021 по 17.12.2021, однак жодних документів на придбання ліків чи на оплату медичної допомоги до матеріалів справи не долучив.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, позивач поновлений на посаді 30.07.2021, а середня заробітна плата за період з 04.12.2020 по 31.03.2021, перерахована позивачу 06.12.2021, в той час як захворів позивач 08.12.2021.

Тобто, зазначаючи про моральні страждання, позивач не обґрунтував належним чином взаємозв`язок цих фактів із діями відповідача.

Отже, зважаючи на те, що позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, та не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо тверджень відповідача про пропущення строків звернення до суду, то суд звертає увагу, що ухвалою суду від 16.05.2022 позивачу строк звернення до суду поновлений. Тому такі посилання відповідача є неприйнятними.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Згідно із вимогами ч. 3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Згідно матеріалів справи, позивачем сплачений судовий збір в сумі 2021,50грн. Таким чином на користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Західного офісу Держаудитслужби судовий збір в розмірі 1010,75грн.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу.

Як зазначено у позовній заяві, орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу, які планує понести позивач, складають 10000грн, а докази понесених витрат на правову допомогу останній надасть суду після їх остаточної оплати у строки, встановлені КАС України.

Приписами частини 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Оскільки станом на час розгляду справи, докази понесених витрат на правову допомогу позивачем не долучені, то питання стягнення витрат на правову допомогу судом не вирішується.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Західного офісу Держаудитслужби невиплачену заробітну плату за період з 01 квітня 2021 року по 30 липня 2021 року в сумі 44390,06грн (сорок чотири тисячі триста дев`яносто гривень, 06коп) (сума зазначена без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів, які підлягають утриманню під час виплати її працівнику).

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Західного офісу Держаудитслужби судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1010,75грн (одна тисяча десять гривень, 75коп).

В задоволенні решти позовних вимог, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Західний офіс Держаудитслужби (вул. Костюшка, 8, м. Львів, 79000, ЄДРПОУ/РНОКПП 40479801)

Повний текст рішення складений 14 липня 2022 року

Суддя Т.О. Комшелюк