Справа № 160/5830/22
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2022-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 липня 2022 року Справа № 160/5830/22

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відповідача-1: Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, відповідача-2: Сільського голови Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області Одоєвцева Віктора Миколайовича про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
20 квітня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача-1: Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, відповідача-2: Сільського голови Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області Одоєвцева Віктора Миколайовича, в якому позивач просить суд:
- визнати протиправними дії Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, сільського голови Миколаївської сільської ради щодо невизнання факту прийняття рішень по пункту 1 Порядку денного 14 сесії Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області VIII скликання від 29.10.2021 та пункту 2 Порядку денного 15 сесії Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області VIII скликання від 16.11.2021 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, яка перебуває у користуванні на умовах оренди з «для сінокосіння та випасання худоби» на «для ведення фермерського господарства» із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності Миколаївської сільської ради гр. ОСОБА_1 »;
- визнати таким, що прийнято рішення по пункту 1 Порядку денного 14 сесії Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області VIII скликання від 29.10.2021 та рішення по пункту 2 Порядку денного 15 сесії Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області VIII скликання від 16.11.2021 щодо розгляду заяви гр. ОСОБА_1 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, яка перебуває у користуванні на умовах оренди з «для сінокосіння та випасання худоби» на «для ведення фермерського господарства» із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності Миколаївської сільської ради гр. ОСОБА_1 »;
- зобов`язати Миколаївську сільську раду Синельниківського району Дніпропетровської області, сільського голову Миколаївської сільської ради видати ОСОБА_1 рішення 14 сесії Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області VIII скликання від 29.10.2021 та рішення 15 сесії Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області VIII скликання від 16.11.2021 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, яка перебуває у користуванні на умовах оренди з «для сінокосіння та випасання худоби» на «для ведення фермерського господарства» із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності Миколаївської сільської ради гр. ОСОБА_1 ».
Позивач у позові зауважує, що надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо зміни виду цільового призначення землі в межах однієї і тієї ж категорії, не відноситься до процедури приватизації чи іншим чином відчуження відповідної земельної ділянки.
Також, позивач звертає увагу, що розгляд заяви може завершитись її задоволенням, або вмотивованою відмовою у ненаданні дозволу на розроблення документації із землеустрою.
На думку позивача, його заяву відповідачем-1 фактично було розглянуто, рішення більшістю депутатів від загального складу Миколаївської сільської ради Синельниківського району VIII скликання як 14 так і 15 сесією прийнято, однак, рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення відповідачами не підготовлено, не підписано та не опубліковано відповідно до вимог чинного законодавства, що свідчить про службову бездіяльність відповідачів.
Позивач вважає, що відповідачами безпідставно не визнається факт прийняття 14 і 15 сесією Миколаївської сільської ради VIII скликання рішення за заявою позивача від 31.08.2021 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки. Вважає такі дії відповідачів протиправними та такими, що порушують права позивача як належного користувача земельною ділянкою.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.04.2022 року позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.05.2022 року відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
13.06.2022 року на адресу суду від Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області надійшов відзив на позов, у якому позовні вимоги відповідач не визнав, просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позивачем неодноразово подавалися заяви про надання дозволу на зміну цільового призначення земельної ділянки з 01.08. «Для сінокосіння та випасання худоби» на 01.02. «Для ведення фермерського господарства», проте рішення не приймалися, оскільки не набирали необхідної кількості голосів відповідно до вимог ч.2 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування».
Також, з посиланням на норми абз. 5 ч. 2, ч. 3 ст. 20, ст.ст. 134, 121 Земельного кодексу України, відповідач-1 зазначив, що зміна землекористувачем цільового призначення земельної ділянки державної, комунальної власності, наданої йому в користування (крім постійного користування) без проведення земельних торгів для провадження певної діяльності, не повинна призводити до провадження ним на такій земельній ділянці іншої діяльності (крім випадків розташування на земельній ділянці будівель, споруд, що перебувають у власності землекористувача). Категорія земель та вид цільового призначення земельної ділянки визначаються в межах відповідного виду функціонального призначення території, передбаченого затвердженим комплексним планом просторового розвитку території територіальної громади або генеральним планом населеного пункту. Відповідач зауважив, що на даний час комплексний план просторового розвитку території територіальної громади не розроблений. Тому законодавчих повноважень для прийняття рішення про надання дозволу на зміну цільового призначення земельної ділянки немає. Також, вказав, що для ведення фермерського господарства земельна ділянка виділяється виключно на конкурсних засадах. А тому, на думку відповідача-1, через зміну цільового призначення вже орендованої земельної ділянки позивач хоче уникнути конкурентної процедури отримання земельної ділянки у приватну власність.
У відзиві також зазначено про те, що інші документи з приводу розгляду заяв позивача, крім доданих до позовної заяви, у Миколаївської сільської ради відсутні.
Відповідач-2 у строк, наданий судом, відзив на адміністративний позов або заяву про визнання позову не надав.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
У заяві позивач просив змінити цільове призначення вищевказаної земельної ділянки із 01.08 «Для сінокосіння і випасання худоби» на 01.02 «Для ведення фермерського господарства».
До заяви додано: копії ідентифікаційного коду, паспорту, державного акта на земельну ділянку, технічної документації на земельну ділянку.
Розгляд заяви позивача було включено в порядок денний чотирнадцятої сесії Миколаївської сільської ради Синельниківського району.
Відповідно до витягу з протоколу чотирнадцятої сесії Миколаївської сільської ради Синельниківського району від 29.10.2021року (питання 1 порядку денного сесії), заяву позивача «про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки із 01.08 «Для сінокосіння і випасання худоби» на 01.02 «Для ведення фермерського господарства»» сесією Ради було розглянуто, із 22 обраних депутатів, з них - 15 присутніх на сесії, проголосувало «За» - 13, 2 - «Утримались», що також підтверджується результатами поіменного голосування з цього питання відповідно до витягу із Системи поіменного голосування «Рада Голос», копія яких долучена до матеріалів справи.
Листом від 02.11.2021 вих.№ 3280 відповідачем - 1 було овідомлено позивача про розгляд 14 сесією Миколаївської сільської ради VIII скликання заяви від 03.08.2021, за результатами якого депутатами рішення не прийнято.
За усним зверненням позивача посадовими особами Ради було повідомлено, що розгляд вищезазначеної заяви позивача перенесено на наступну сесію Ради, яка відбудеться у листопаді 2021 року.
Так, відповідно до витягу з протоколу п`ятнадцятої сесії Миколаївської сільської ради Синельниківського району від 16.11.2021 (питання 2 порядку денного сесії), який позивач отримав від відповідача - 1 на запит в порядку вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», заяву позивача «про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки із 01.08 «Для сінокосіння і випасання худоби» на 01.02 «Для ведення фермерського господарства» сесією Ради було включено до порядку денного та розглянуто, із 22 обраних депутатів, з них - 15 присутніх на сесії, проголосувало «За» - 13, в тому числі враховано голос сільського голови, 2 - «Утримались», 1 - «Проти», що також підтверджується долученими до матеріалів справи результатами поіменного голосування з цього питання, згідно з витягом із Системи поіменного голосування «Рада Голос».
Листом від 19.11.2021вих.№ 3446 відповідачем-1 повідомлено позивача про розгляд 15 сесією Миколаївської сільської ради VIII скликання заяви від 03.08.2021, за результатами якого депутатами рішення не прийнято.
Також, на запит позивача від 03.12.2021 вх.№25/04-18, відповідачем-1 листом від 08.12.2021 вих. №3646 позивачу було надіслано витяги з протоколів 14 та 15 сесій Миколаївської сільської ради та результати поіменного голосування по розгляду заяви позивача. У листі також повідомлено, що рішення ради щодо безоплатної передачі земельної ділянки комунальної власності у приватну власність (крім земельних ділянок, що перебувають у користуванні громадян, та випадків передачі земельної ділянки власнику розташованого на ній житлового будинку, іншої будівлі, споруди) приймається не менш як двома третинами голосів депутатів від загального складу ради. Прийняття рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки з «сінокосіння та випасання худоби» на «ведення фермерського господарства» тягне за собою, як наслідок, можливість відчуження земельної ділянки шляхом викупу, тому сільська рада вважає, що для вирішення вказаного питання доцільно застосовувати норму стосовно прийняття рішення двома третинами від загального складу ради.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Приписи частини другої статті Земельного кодексу України визначають, що завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.
Згідно з п. "а" частини другої статті 22 Земельного кодексу України, до земель сільськогосподарського призначення належать, зокрема, сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).
За правилами пункту "а" частини третьої статті 22 Земельного кодексу, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.
Згідно статті 34 Земельного кодексу України, громадяни можуть орендувати земельні ділянки для сінокосіння і випасання худоби. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування можуть створювати на землях, що перебувають у власності держави чи територіальної громади, громадські сіножаті і пасовища.
Отже, відповідно до вимог Земельного кодексу України, земельні ділянки, призначені для сінокосіння та випасання худоби можуть бути передані громадянам виключно на умовах користування (в оренду).
Відповідно до частин першої, другої статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Відповідно до ч.1 ст.50 Закону України «Про землеустрій», проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.
Відповідно до ч.1 ст.20 Земельного кодексу України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.
Отже, у разі зміни категорії земель необхідне рішення суб`єкта владних повноважень, а за проектами землеустрою та з дотриманням відповідної процедури здійснюється лише зміна цільового призначення земельних ділянок у межах однієї категорії.
Згідно з ч.2 ст.20 ЗК України, зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Абзацом першим ч. 3 статті 20 Земельного кодексу України передбачено, що категорія земель та вид цільового призначення земельної ділянки визначаються в межах відповідного виду функціонального призначення території, передбаченого затвердженим комплексним планом просторового розвитку території територіальної громади або генеральним планом населеного пункту.
Встановлення цільового призначення земельної ділянки може здійснюватися без додержання вимог, передбачених абзацом першим ч. 3 статті 20 Земельного кодексу України, у разі зміни виду цільового призначення земельної ділянки в межах категорії земель сільськогосподарського призначення (крім віднесення їх до земельних ділянок для садівництва, зміни цільового призначення земельних ділянок під полезахисними лісовими смугами).
Пунктом 23 Перехідних положень Земельного кодексу України також передбачено, що до внесення до Державного земельного кадастру відомостей про функціональні зони зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Рішення про зміну цільового призначення земельних ділянок, розпорядження якими здійснюють Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, у таких випадках приймається за рішенням відповідного органу.
Порядок прийняття органом місцевого самоврядування відповідних рішень врегульований Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні".
Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання регулювання земельних відносин.
В свою чергу, стаття 123 ЗК України передбачає, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Частиною 1 статті 46 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.
Сесії ради проводяться гласно із забезпеченням права кожного бути присутнім на них, крім випадків, передбачених законодавством. Порядок доступу до засідань визначається радою відповідно до закону. Протоколи сесії ради є відкритими та оприлюднюються і надаються на запит відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації" (ч. 17 ст. 46 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").
Відповідно до ч.1 ст. 26, ч.1,2 ст.59 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР), виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.
Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.
Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Рішення ради щодо безоплатної передачі земельної ділянки комунальної власності у приватну власність (крім земельних ділянок, що перебувають у користуванні громадян, та випадків передачі земельної ділянки власнику розташованого на ній жилого будинку, іншої будівлі, споруди) приймається не менш як двома третинами голосів депутатів від загального складу ради.

Результати поіменного голосування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації". На офіційному веб-сайті ради розміщуються в день голосування і зберігаються протягом необмеженого строку всі результати поіменних голосувань. Результати поіменного голосування є невід`ємною частиною протоколу сесії ради (ч. 3 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Отже, приписами Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні» та «Про доступ до публічної інформації» передбачено обов`язок розпорядників інформації, до яких належить і Миколаївська сільська рада, оприлюднювати інформацію про свою діяльність, а саме: результати поіменного голосування; висновки і рекомендації постійних комісій, протоколи засідань постійних комісій; акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, а також проекти актів органів місцевого самоврядування (крім деяких виключень).

Суд вважає за необхідне зазначити, що алгоритм зміни цільового призначення земельних ділянок державної і комунальної власності відрізняється від процедури зміни цільового призначення земельних ділянок приватної власності.

Чинне законодавство не забороняє користувачам неприватних земель за необхідності та відповідного обґрунтування звертатись до органів розпорядження землею з ініціативою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки. На таку можливість вказує і Держземагентство у листі від 23.08.2011 № 12868/17/1/11-11.

При цьому така зміна не тягне за собою зміну власника чи користувача земельної ділянки, вона й надалі залишається у власності держави/територіальної громади та на відповідному речовому праві належить користувачеві (на цьому наголошує і Верховний Суд у постанові від 12.12.2019 у справі № 809/821/17).

Що стосується категорії і виду цільового призначення орендуємої позивачем земельної ділянки сільськогосподарського призначення, суд зазначає, що відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, номер НВ-021 від 14.12.2021, долученого до матеріалів справи, в загальних відомостях про земельну ділянку за кадастровим номером :01:001:2182 вже визначено її цільове призначення: 01.08 для сінокосіння і випасання худоби; категорія земель - землі сільськогосподарського призначення та вид використання - для сінокосіння і випасання худоби.

Відповідно до ч. 1 статті 20 Земельного кодексу України, розділу 3 Додатку 58 до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1051 від 17 жовтня 2012 року, при зміні цільового призначення земельних ділянок здійснюється зміна категорії земель та/або виду цільового призначення.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного, посилання відповідача-1 у відзиві щодо обов`язкової наявності для вирішення цього питання комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади є безпідставним.

Щодо посилань відповідача-1 у своєму відзиві на необхідності відповідно до вимог ст. 134 Земельного кодексу України, у проведенні земельних торгів для зміни функціонального призначення земельної ділянки, суд зазначає, що положеннями ст. 134 Земельного кодексу України регулюються відносини при вирішенні питань щодо передачі в користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) чи набуття у власність земельних ділянок державної чи комунальної власності. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, 26 травня 2021 року між позивачем та Головним управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровській області укладено Договір оренди землі на зазначену земельну ділянку строком на 49 років, який 07 червня 2021 року був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 238).

Відтак, посилання відповідача на застосування для вирішення цього спору вимог ст. 134 Земельного кодексу України, в частині необхідності проведення земельних торгів, є також необгрунтованими та безпідставними.

Також суд звертає увагу на те, що завершальним етапом визначеної статтями 116-118 3емельного кодексу України процедури безоплатної приватизації земельних ділянок є передача (надання) земельної ділянки у власність, проте надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо зміни виду цільового призначення землі в межах однієї і тієї ж категорії, не відноситься до процедури приватизації чи іншим чином відчуження відповідної земельної ділянки.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду Українивід 13.12.2016 в справі №815/5987/14 та постанові Верховного Суду від 27.02.2018 в справі №545/808/17, від 19.06.2018 в справі №750/8511/17 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №380/624/16-ц (провадження №14-301цс18) та №160/4211/19 від 18.12.2019.

Враховуючи наведене, суд вважає, що вирішення питання зміни виду цільового призначення земельної ділянки із 01.08 «Для сінокосіння і випасання худоби» на 01.02 «Для ведення фермерського господарства» в межах однієї і тієї ж категорії, не відноситься до процедури приватизації і не є її складовими, відтак, надання сесією Ради дозволу на розробку відповідного проекту землеустрою не може вважатися рішенням органу місцевого самоврядування щодо безоплатної передачі земельної ділянки у власність і, відповідно, на порядок голосування щодо надання такого дозволу не розповсюджується норма п.2 ч.2 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування».

Суд зазначає, що предметом заяви позивача від 31.08.2021 року є лише надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, жодного питання щодо відчуження земельної ділянки вказана заява не містить та наразі не потребує вирішення. Відтак, норма, яка передбачає прийняття рішення двома третинами голосів від загального складу ради, у даному випадку не може бути застосована.

Суд зауважує, що результати поіменного голосування на 14, 15 сесіях Миколаївської сільської ради Синельниківського району восьмого скликання від 29.10.2021 року та від 16.11.2021 року свідчать про те, що фактично заяву позивача відповідачем-1 було розглянуто, рішення більшістю депутатів від загального складу Миколаївської сільської ради Синельниківського району VIII скликання як 14 так і 15 сесією прийнято («За» проголосували 13 депутатів), однак, рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення відповідачами не підготовлено, не підписано та не опубліковано відповідно до вимог чинного законодавства.

Разом з тим, зазначена вище бездіяльність є порушенням прав позивача як належного користувача земельною ділянкою на розгляд суб`єктом владних повноважень його заяви у встановленому законодавством порядку, що потребує судового захисту.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", №40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), №21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі "Джорджевич проти Хорватії" (Djordjevic v Croatia), №41526/10, пункт 101; рішення у справі "Ван Остервійк проти Бельгії" (Van Oosterwijck v Belgium), №7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини 1 статті 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

При вирішенні даної адміністративної справи суд враховує, що мета, з якою особа звертається до адміністративного суду це захист її прав, який може бути досягнений лише остаточним вирішення спору, який виник між особою та суб`єктом владних повноважень.

У постанові від 05 вересня 2018 року у справі № 826/9727/16 Верховний Суд аналізував застосування п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України і дійшов висновку, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов: 1) судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача; 2) на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача; 3) виконано усі умови, визначені законом для прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, сплачено необхідні платежі і між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів; 4) прийняття рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

На вказаний правовий висновок наявні посилання і у постановах Верховного Суду від 26 грудня 2019 року у справі № 520/8576/18 та від 11 лютого 2021 року у справі № 814/2458/16.

Зважаючи на вищевикладене, враховуючи факт того, що за результатами розгляду на пленарних засіданнях відповідних Рад земельних питань, зокрема, питань щодо земельних ділянок, що перебувають у користуванні громадян, рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області щодо публікації, підписання, належним чином оформлення та видачі позивачу рішень 14 сесії Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області VIII скликання від 29.10.2021 та 15 сесії Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області VIII скликання від 16.11.2021 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, яка перебуває у користуванні на умовах оренди з «для сінокосіння та випасання худоби» на «для ведення фермерського господарства» із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності Миколаївської сільської ради гр. ОСОБА_1 » та зобов`язати Миколаївську сільську раду Синельниківського району Дніпропетровської області здійснити заходи щодо публікації, оформлення та видачі позивачу рішення 14 сесії Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області VIII скликання від 29.10.2021 та рішення 15 сесії Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області VIII скликання від 16.11.2021 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, яка перебуває у користуванні на умовах оренди з «для сінокосіння та випасання худоби» на «для ведення фермерського господарства» із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності Миколаївської сільської ради гр. ОСОБА_1 ».

Суд вважає, що саме такий спосіб захисту порушеного права позивача з боку відповідачів є належним та достатнім в даному випадку.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, суд вважає за доцільне позов задовольнити частково.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 72-77, 139, 242-246, 250, 255, 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до відповідача-1: Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, відповідача-2: Сільського голови Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області Одоєвцева Віктора Миколайовича про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області щодо публікації, підписання, належним чином оформлення та видачі ОСОБА_1 рішень 14 сесії Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області VIII скликання від 29.10.2021 та 15 сесії Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області VIII скликання від 16.11.2021 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, яка перебуває у користуванні на умовах оренди з «для сінокосіння та випасання худоби» на «для ведення фермерського господарства» із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності Миколаївської сільської ради гр. ОСОБА_1 »

Зобов`язати Миколаївську сільську раду Синельниківського району Дніпропетровської області здійснити заходи щодо публікації, оформлення та видачі ОСОБА_1 рішення 14 сесії Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області VIII скликання від 29.10.2021 та рішення 15 сесії Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області VIII скликання від 16.11.2021 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, яка перебуває у користуванні на умовах оренди з «для сінокосіння та випасання худоби» на «для ведення фермерського господарства» із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності Миколаївської сільської ради гр. ОСОБА_1 ».

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1488,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник