Справа № 500/4225/21
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2022-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2022 рокуЛьвівСправа № 500/4225/21 пров. № А/857/2747/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Судової Хомюк Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Хабазні Ю.Є.,

за участю представника позивача Шабельник К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у місті Львові апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-НВ» на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року, прийняте суддею Осташ А.В. о 12 годині 45 хвилині у місті Тернополі, повний текст складений 28.12.2021 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-НВ» до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

встановив:

ТзОВ «Агро-НВ» (надалі позивач) звернулося з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області (надалі - ГУ ДПС у Тернопільській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 15.09.2020 року №.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року відмовлено в задоволенні позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що доказів надіслання заперечень на Акт перевірки в матеріалах справи не міститься (оригіналу опису вкладень на ухвалу суду позивачем не надано і на час прийняття рішення судом на сайті Укрпошти дані про відправлення №515 відсутні).

В Наказі про призначення фактичної перевірки достатньо покликання на правову норму і покладення на контролюючий орган здійснення функцій контролю за дотриманням норм законодавства у відповідній сфері правовідносин (маються покликання на постанови Верховного Суду від 21.01.2021 року в справі №460/1239/19, від 22.04.2021 року в справі №805/3809/16-а, від 21.08.2021 року в справі №140/14625/20).

Згідно п.80.7 ст.80 ПК України перевірка проводиться у присутності посадових осіб суб`єкта господарювання чи його представника. ОСОБА_1 є посадовою особою менеджером (управителя) з логістики позивача, тобто є уповноваженою особою.

Суд звернув увагу на те, що факт зберігання пального без ліцензії не заперечує і позивач.

Скарга до Державної податкової служби України подана 05.10.2020 року, а рішення за результатами розгляду скарги прийнято 02.07.2021 року і строк, передбачений ст.56 Податкового кодексу України (20 календарних днів, чи продовжений до 60 днів, а в разі недотримання вважається, що скарга задоволена) не порушений, оскільки Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-ІХ від 30.03.2020 року зупинено перебіг строків і таке не породжує жодних наслідків.

В подальшому, 29.05.2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо додаткової підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 591-IX від 13.95.2020 року, яким тимчасово, на період по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), зупиняється перебіг строків, встановлених: статтею 56 цього Кодексу (в частині процедури адміністративного оскарження) щодо скарг платників податків.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ТзОВ «Агро-НВ» подало апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою задовольнити позов.

В апеляційній скарзі зазначає, що заперечення на Акт перевірки подано, але проігнороване відповідачем. Рішення прийнято без його врахування. В підтвердження надіслання суду подано належним чином завірену копію опису вкладення до поштового відправлення та фіскальний чек.

Виходячи з позиції Верховного Суду від 20.03.2019 року в справі №910/9251/18 та від 22.02.2019 року в справі №910/7308/16 це достатньо.

Інформація про відправлення зберігається 6 місяців, тому на час розгляду, дані на сайті Укрпошти відсутні.

Наказ про перевірку не містить конкретних та безумовних підстав для проведення фактичної перевірки. Подібного не вбачається і з направлень.

Факт наявності трудових обов`язків з працівником не означає, що така особа є уповноваженою (мається покликання на постанову Верховного Суду від 13.05.2021 року в справі №808/1827/17). Менеджер (управитель) не є тою особою, в присутності якої проводиться фактична перевірка.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ГУ ДПС у Тернопільській області на підставі наказу від 17.08.2020 року №1090 (аркуш справи 70-71) та направлень на перевірку від 17.08.2020 року №№1631, 1632 (аркуш справи 69) проведено фактичну перевірку ТзОВ «Агро-НВ» за адресою провадження діяльності: Тернопільська обл., м. Кременець, вул. 107 Кременецької дивізії, 1, з питань наявності ліцензій на право виробництва, зберігання, здійснення оптової та роздрібної торгівлі пальним, реєстрації акцизних складів, обладнання та реєстрації в Єдиному державному реєстрі витратомірів-лічильників та рівнемірів-лічильників рівня пального у резервуарі, дотримання встановлених правил торгівлі підакцизними товарами.

Перевірка проведена в присутності менеджера (управителя) з логістики ТзОВ «Агро-НВ» ОСОБА_1 .

За результатами проведеної перевірки складено Акт від 25.08.2020 року №610/19-00-32-01/32015568 (аркуш справи 11-14).

Платник відмовився від підпису Акта перевірки та отримання примірника цього ж Акта, про що були складені відповідні акти, зокрема акт №611/19-00-32-01/32015568 від 25.08.2020 року відмови від підпису та акт №612/19-00-32-01/32015568 відмови від отримання Акта перевірки (аркуш справи 72-73). В зв`язку з чим, другий примірник Акта перевірки було надіслано платнику поштою рекомендованим листом №580 від 25.08.2020 року з повідомлення про вручення.

Відповідно до наявної інформації, ТзОВ «Агро-НВ» зареєстроване платником акцизного податку з реалізації пального за №269 від 23.06.2017 року, отримано:

- ліцензію на право оптової торгівлі пальним, за наявності місць оптової торгівлі пальним №00087, термін дії від 05.08.2020 року до 05.08.2025 року, адреса місця оптової торгівлі пальним: Тернопільська обл., м. Кременець, вул.107 Кременецької дивізії, буд. 1;

- ліцензію на право оптової торгівлі пальним, за відсутності місць оптової торгівлі пальним № 00715, термін дії від 01.07.2019 року до 01.07.2024 року.

В ході проведення фактичної перевірки відповідачем встановлено, що ТзОВ «Агро-НВ» на підставі договору суборенди №25/05/2020 від 25.05.2020 року орендується паливний склад, на якому розміщений резервуар для ПММ (РВС-5000, зав.№1, загальний об`єм 5000 м3), на який ДП «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» видано свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 13 00 від 03.09.2019 року (аркуш справи 84).

ТзОВ «Агро-НВ» згідно Довідки про розпорядника акцизного складу пального, акцизні склади пального, розташовані на них резервуари пального, витратоміри та рівнеміри № від 01.07.2020 року, на акцизному складі за уніфікованим номером 1014918 зареєстровано резервуар ємністю 5000 м3, на який встановлено та зареєстровано рівнемір CUPID 7.0 FAFNIR серійний №02625809 та зареєстровано витратомір, установлений на акцизному складі пального на місці відпуску пального наливом з акцизного складу СЖ-ППВ-100-1,6-СУ з УСС ППВ-100 серійний №00159.

На момент проведення перевірки 17.08.2020 року за даними рівнеміра-лічильника рівня пального у резервуарі на акцизному складі за уніфікованим номером 1014918, загальна кількість пального (дизпалива), що перебуває на залишку, становила 3633391,6 літрів.

Згідно проведеного аналізу бази даних ЄРАН встановлено, що за період 01.07.2020 року по 04.08.2020 року Товариство отримало важкі дистиляти (дизпаливо) за кодом УКТЗЕД в загальній кількості 3600620,8 літрів, приведених до температури 15°С, що підтверджується поданими платником Довідками про зведені за добу підсумкові облікові дані щодо обсягів обігу (отримання/відпуску) та залишків пального на акцизному складі за уніфікованим номером 1014918 (аркуш справи 75-78).

Окрім того, отримання пального (дизпалива) за вказаний період відображено у Книзі складського обліку по підприємству Товариства (склад Кременець) (аркуш справи 79-82).

Таким чином, перевіркою встановлений факт зберігання платником податків пального у періоді з 01.07.2020 року по 04.08.2020 рік на акцизному складі за уніфікованим номером 1014918, за адресою: Тернопільська обл., м. Кременець, вул.107 Кременецької дивізії, 1, пального (дизпалива) без наявності ліцензії на право зберігання пального, чим порушено вимоги статті 15 Закону України від 19.12.1995 року №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального», з урахуванням змін та доповнень (далі - Закон №481).

За результатами розгляду Акта перевірки ГУ ДПС у Тернопільській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 15.09.2020 року №, згідно з яким до Товариства застосована фінансова санкція на суму 500000 грн. за зберігання пального без наявності відповідної ліцензії (аркуш справи 10).

Позивач скористався правом на адміністративне оскарження та подав 29.09.2020 року до Державної податкової служби України скаргу на податкове повідомлення-рішення від 15.09.2020 року № (аркуш справи 19-25).

Рішенням ДПС України від 02.07.2021 року, оскаржуване податкове повідомлення-рішення залишено без змін, а скаргу - без задоволення (аркуш справи 26-30).

Відповідно до пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки (пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України).

Згідно з підпунктом 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України, фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Пунктами 80.1. та 80.2 статті 80 Податкового кодексу встановлено, що фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи). Фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з підстав визначених цим пунктом.

Порядок проведення фактичних перевірок, в тому числі й підстав їх призначення, регламентовано статтею 80 ПК України.

Так, фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом та за наявності хоча б однієї з підстав, визначених підпунктами 80.2.1 - 80.2.7 пункту 80.2 статті 80 ПК України.

Згідно з системним аналізом підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України передбачено альтернативні підстави проведення фактичної перевірки, які можуть застосовуватися як в сукупності, так і кожна окремо, а саме:

у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами - лічильниками;

здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

Як з`ясовано судом зі змісту оскаржуваного наказу підставою до призначення фактичної перевірки у ньому наведено підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України, з метою дотримання вимог Закону України від 19.12.1995 року №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах та пального», Закону України від 06.07.1995 року № 265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та інших нормативно-правових актів, що регулюють обіг підакцизних товарів.

Тобто, здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального є самостійною обставиною, з якою законодавець пов`язує право контролюючого органу проводити фактичні перевірки суб`єктів господарювання та не вимагає наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства.

У такому випадку достатньо факту покладення на контролюючий орган здійснення контролю за дотриманням норм законодавства у відповідній сфері правовідносин (виробництво і обіг спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального).

Такий висновок узгоджується із правовими позиціями, висловленими в постановах Верховного Суду від 12.08.2021 року в справі №140/14625/20, від 10 квітня 2020 року в справі №815/1978/18, від 05 листопада 2018 року в справі №803/988/17, від 20 березня 2018 року в справі №820/4766/17, від 22 травня 2018 року в справі №810/1394/16, від 11 травня 2022 року в справі № 540/4141/20.

Верховний Суд у постанові від 02.12.2021 року в справі №120/3918/20-а зазначив, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що у спірному наказі відсутні будь-які посилання на конкретні підстави призначення перевірки, окрім як на норму, що регулює питання призначення перевірки, - підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України; у наказі не відображено, в рамках яких заходів контролюючого органу встановлено невідповідність діяльності Товариства вимогам чинного законодавства. Наведене свідчить про відсутність дійсних, фактичних підстав для його прийняття та необхідності здійснення податкового контролю за діяльністю Товариства у формі фактичної перевірки.

Однак, Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року в справі № 460/1239/19 прийшов до висновку про те, що відповідно до п.п.81.1 ст. 81 ПК України, в наказі на перевірку достатньо зазначити підставу для проведення перевірки, визначену цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 року в справі №755/10947/17 зазначила, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Таким чином, покликання апелянта на те, що спірний Наказ про перевірку не містить конкретних та безумовних підстав для проведення фактичної перевірки не заслуговує на увагу суду.

Відповідно до пп.20.1.19 п.20.1 ст.20 ПК України контролюючі органи, серед іншого мають право застосовувати до платників податків передбачені законом фінансові (штрафні) санкції (штрафи) за порушення податкового чи іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи.

Відповідно до пп.14.1.265 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України штрафна санкція (фінансова санкція, штраф) - плата у вигляді фіксованої суми та/або відсотків, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи, а також штрафні санкції за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Згідно зіст.109 Податкового кодексу України податковими правопорушеннями є протиправні діяння (дія чи бездіяльність) платників податків, податкових агентів, та/або їх посадових осіб, а також посадових осіб контролюючих органів, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Згідно приписів п.113.3ст.113 Податкового кодексу України штрафні (фінансові) санкції (штрафи) за порушення норм законів з питань оподаткування або іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, застосовуються у порядку та у розмірах, встановлених цим Кодексом та іншими законами України.

Судом першої інстанції вірно звернуто увагу на те, що контролюючі органи, до яких у спірних правовідносинах відноситься відповідач, у своїй діяльності при вирішенні питання про порядок застосування штрафних (фінансових) санкцій та відповідальність платника податків за порушення законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, повинні керуватися виключно нормами Податкового кодексу України.

При цьому на відповідача покладено обов`язок щодо контролю за дотриманням суб`єктами господарювання іншого законодавства, зокрема, Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» № 481/95-ВР від 19.12.1995 року зі змінами та доповненнями (далі - Закон № 481), що прямо передбачено статтею 16 цього Закону, відповідно до якої контроль за дотриманням норм цього Закону здійснюють органи, які видають ліцензії, а також інші органи в межах компетенції, визначеної законами України.

Статтею 1 Закону №481 визначено, зокрема, що ліцензія (спеціальний дозвіл) -документ державного зразка, який засвідчує право суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) на провадження одного із зазначених у цьому Законі видів діяльності протягом визначеного строку; місце зберігання пального - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування; зберігання пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик.

Відповідно до статті 15 Закону №481 суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва.

Ліцензії на право зберігання пального видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем розташування місць зберігання пального терміном на п`ять років.

Ліцензія на право зберігання пального не отримується на місця зберігання пального, що використовуються: підприємствами, установами та організаціями, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджету; підприємствами, установами та організаціями системи державного резерву; суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) для зберігання пального, яке споживається для власних виробничо- технологічних потреб виключно на нафто- та газовидобувних майданчиках, бурових платформах і яке не реалізується через місця роздрібної торгівлі.

Суб`єкти господарювання, які здійснюють роздрібну, оптову торгівлю пальним або зберігання пального виключно у споживчій тарі до 5 літрів, ліцензію на роздрібну або оптову торгівлю пальним або ліцензію на зберігання пального не отримують.

Ліцензії на право оптової торгівлі пальним або зберігання пального видаються терміном на п`ять років органом виконавчої влади, уповноваженим Кабінетом Міністрів України.

Ліцензія видається за заявою суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво), до якої додається документ, що підтверджує внесення річної плати за ліцензію.

Для отримання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на право зберігання пального разом із заявою додатково подаються завірені заявником копії таких документів:

документи, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, або інше передбачене законодавством право землекористування на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, чинні на дату подання заяви та/або на дату введення такого об`єкта в експлуатацію, будь-якого цільового призначення;

акт вводу в експлуатацію об`єкта або акт готовності об`єкта до експлуатації, або сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, або інші документи, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства, щодо всіх об`єктів у місці оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, необхідних для оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального;

дозвіл на початок виконання робіт підвищеної небезпеки та початок експлуатації (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки.

Після видачі/призупинення/анулювання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на зберігання пального центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, вносить відповідні відомості до Єдиного реєстру ліцензіатів та місць обігу пального не пізніше наступного робочого дня з дня видачі/призупинення/анулювання відповідної ліцензії.

Орган виконавчої влади уповноважений видавати ліцензії на право оптової торгівлі пальним визначено у постанові Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 року №545 «Про затвердження Порядку ведення Єдиного державного реєстру суб`єктів господарювання, які отримали ліцензії на право виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним, та місць виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним і внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України», якою внесені зміни до пункту 6 переліку органів ліцензування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2015 року №609 (опубліковано 28.06.2019 року у газеті «Урядовий кур`єр» №121.)Відповідно до абзацу першого преамбули Закону №481 - цей Закон визначає основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального на території України.

Статтею 17 Закону №481 передбачено, що за порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями та тютюновими виробами, пальним та зберігання пального посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством.

До суб`єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі: оптової торгівлі пальним або зберігання пального без наявності ліцензії -500000 гривень.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що суб`єкти господарювання можуть здійснювати зберігання пального після отримання відповідної ліцензії, у свою чергу зберігання такого пального без ліцензії є підставою для застосування штрафу.

Крім того, позивач не заперечує факту відсутності у нього ліцензії на зберігання палива, проте вважає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте з порушенням податкового законодавства.

Зокрема, позивач вказує, що 07.09.2020 року ТзОВ «Агро-НВ» подало до відповідача письмові заперечення на акт перевірки (аркуш справи15-17), проте відповідач не розглянув їх та прийняв рішення без врахування результатів розгляду даного заперечення.

Суд зазначає, що дане твердження позивача не знайшло свого підтвердження ні в ході розгляду даної справи в суді першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду, з огляду на таке.

Відповідно до положень статті 13 Закону України «Про поштовий зв`язок» послуги поштового зв`язку надаються на договірній основі згідно з Правилами надання послуг поштового зв`язку, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, та повинні відповідати встановленим нормам якості.

У договорі про надання послуг поштового зв`язку, якщо він укладається у письмовій формі, та у квитанції, касовому чеку тощо, якщо договір укладається в усній формі, обов`язково зазначаються найменування оператора та об`єкта поштового зв`язку, які надають послуги, дата та вид послуги, її вартість.)

Договір про надання послуги поштового зв`язку вважається укладеним після оплати користувачем вартості цієї послуги, якщо інше не передбачене відповідними договорами.

Аналіз пунктів 2, 11, 19 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009 року, статті 13 Закону України «Про поштовий зв`язок» дозволяє зробити висновок про те, що квитанція або касовий чек (в яких зазначено найменування оператора та об`єкта поштового зв`язку, які надають послуги, дату та вид послуги, її вартість) є доказами надіслання поштового відправлення, однак не підтверджує які саме документи в ньому відправлялись. Отже, належним доказом відправлення документів є опис вкладення в поштовий конверт та документ, що підтверджує надання поштових послуг (касовий чек, розрахункова квитанція тощо) надані в оригіналі.

У матеріалах справи (а.с.18) є лише копія опису вкладення, однак, документ, який підтверджує надання поштових послуг відсутній, відтак, колегія суддів вважає, що це не може бути належним доказом направлення заперечень до контролюючого органу.

Такий висновок апеляційного суду відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 20 березня 2019 року в справі № 910/9251/18.

З приводу покликання апелянта на те, що ОСОБА_1 , менеджер (управитель) не є тою особою, в присутності якої проводиться фактична перевірка, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог п.80.7 ст.80 Податкового кодексу України фактична перевірка проводиться двома і більше посадовими особами контролюючого органу у присутності посадових осіб суб`єкта господарювання або його представника та/або особи, що фактично здійснює розрахункові операції.

Апелянт зазначає, що фактична перевірка проводилася в присутності - менеджера (управителя) з логістики ОСОБА_1 , який не наділений повноваженнями здійснювати представництво під час перевірок контролюючими органами.

Так, справді, як зазначає апелянт, Верховний Суд у постанові від 13 травня 2021 року у справі № 808/1827/17 прийшов до висновку про те, що уповноваженою особою Товариства може бути особа, уповноважена платником податків представляти його інтереси у контролюючих органах на підставі статутних документів, договору та виданої на виконання договору довіреності, посадових інструкцій працівників цього Товариства. Здійснення трудової діяльності (працюючи) у Товаристві не означає автоматичне набуття цією особою статусу уповноваженої особи Товариства в розрізі пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України. Однак, враховуючи те, що Верховний Суд не прийняв остаточного рішення, а направив справу на новий розгляд, то зазначене не є тим висновком, який слід враховувати. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що у матеріалах справи (а.с.113) міститься довіреність, видана ТзОВ «Агро-НВ» на ОСОБА_1 , в якій передбачено його обов`язки від Товариства.

З приводу самої суті виявлених порушень, колегія суддів зазначає наступне.

В ході проведення фактичної перевірки відповідачем встановлено, що ТзОВ «Агро-НВ» на підставі договору суборенди №25/05/2020 від 25.05.2020 року орендується паливний склад, на якому розміщений резервуар для ПММ (РВС-5000, зав.№1, загальний об`єм 5000 м3), на який ДП «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» видано свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 13 00 від 03.09.2019 року (аркуш справи 84).

ТзОВ «Агро-НВ» згідно Довідки про розпорядника акцизного складу пального, акцизні склади пального, розташовані на них резервуари пального, витратоміри та рівнеміри № від 01.07.2020 року, на акцизному складі за уніфікованим номером 1014918 зареєстровано резервуар ємністю 5000 м3, на який встановлено та зареєстровано рівнемір CUPID 7.0 FAFNIR серійний №02625809 та зареєстровано витратомір, установлений на акцизному складі пального на місці відпуску пального наливом з акцизного складу СЖ-ППВ-100-1,6-СУ з УСС ППВ-100 серійний №00159.

На момент проведення перевірки 17.08.2020 року за даними рівноміра-лічильника рівня пального у резервуарі на акцизному складі за уніфікованим номером 1014918, загальна кількість пального (дизпалива), що перебуває на залишку, становила 3633391,6 літрів.

Згідно проведеного аналізу бази даних ЄРАН встановлено, що за період 01.07.2020 року по 04.08.2020 рік Товариство отримало важкі дистиляти (дизпаливо) за кодом УКТЗЕД в загальній кількості 3600620,8 літрів, приведених до температури 15°С, що підтверджується поданими платником Довідками про зведені за добу підсумкові облікові дані щодо обсягів обігу (отримання/відпуску) та залишків пального на акцизному складі за уніфікованим номером 1014918 (аркуш справи 75-78).

Окрім того, отримання пального (дизпалива) за вказаний період відображено у Книзі складського обліку по підприємству Товариства (склад Кременець) (аркуш справи 79-82).

Таким чином, як вірно зазначено судом першої інстанції, перевіркою встановлений факт зберігання платником податків пального у періоді з 01.07.2020 року по 04.08.2020 рік на акцизному складі за уніфікованим номером 1014918, за адресою: Тернопільська обл., м. Кременець, вул.107 Кременецької дивізії, 1, пального (дизпалива) без наявності ліцензії на право зберігання пального, чим порушено вимоги статті 15 Закону України від 19.12.1995 року №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального», з урахуванням змін та доповнень (далі - Закон №481).

Факт зберігання платником податків пального у періоді з 01.07.2020 року по 04.08.2020 рік на акцизному складі за уніфікованим номером 1014918, за адресою: Тернопільська обл., м. Кременець, вул.107 Кременецької дивізії, 1, пального (дизпалива) без наявності ліцензії на право зберігання пального не заперечується представником позивача.

Відтак, враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-НВ» залишити без задоволення, рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року у справі №500/4225/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 13.07.2022 року.