Справа № 140/16548/21
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2022-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 рокуЛьвівСправа № 140/16548/21 пров. № А/857/6629/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 березня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Перший відділ Державної виконавчої служби в м. Луцьку про визнання дій та бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів,-

суддя (судді) в суді першої інстанції Андрусенко О.О.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

29 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУ ПФУ у Волинській області), в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просив: визнати протиправними дії щодо неповної виплати пенсійного забезпечення в період з 01 жовтня 2021 року по 28 грудня 2021 року; визнати протиправними дії щодо надання завідомо неправдивої інформації; визнати протиправною бездіяльність щодо ненадання своєчасної відповіді на запити; стягнути на його користь 1515,20 грн. недовиплаченого пенсійного забезпечення; стягнути на його користь 308196,00 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди; зобов`язати здійснювати виплату позивачу пенсійного забезпечення у розмірі, передбаченому законодавством України, зокрема, статтею 48 Конституції України та Законом України «Про прожитковий мінімум».

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що ГУ ПФУ у Волинській області виплачує йому пенсійне забезпечення у мінімальному розмірі як особі яка втратила працездатність. Вказує, що з 01 липня 2021 року щомісячний розмір виплат становив 1854,00 грн., а з 01 грудня 2021 року 1934,00 грн. Однак, 22 жовтня 2021 року та 23 листопада 2021 року відповідачем виплачено по 1483,20 грн, а 23 грудня 2021 року 1547,20 грн. При цьому, мінімальний розмір пенсії безпосередньо пов`язаний із прожитковим мінімумом, який, у свою чергу, є недостатнім для забезпечення нормального функціонування організму людини. Вважає, що відповідачем з 01 жовтня 2021 року неповністю виплачується навіть мінімальна сума пенсійного забезпечення. Вказує, що сума недовиплаченого пенсійного забезпечення за період з 01 жовтня 2021 року по 28 грудня 2021 року становить 1128,40 грн. Зазначає, що відповідачу з приводу неповної виплати пенсії 25 жовтня 2021 року було направлено електронний запит, а 22 листопада 2021 року письмовий. Проте, станом на 28 грудня 2021 року жодної відповіді по суті не отримано, відтак, вважає, що відповідачем порушено вимоги частини 1 статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Зазначає, що такими незаконними діями та бездіяльністю відповідача йому завдано моральної шкоди, яка полягає у переживаннях та душевних стражданнях, які він зазнав внаслідок протиправних дій та бездіяльності відповідача, що є безпосередньою правовою підставою для відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2022 року прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 про зміну позовних вимог, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Перший відділ ДВС у м.Луцьку.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22 березня 2022 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки в ході розгляду даної справи не підтверджено факт направлення позивачем електронного звернення від 25 жовтня 2021 року на адресу електронної пошти ГУ ПФУ у Волинській області, тому доводи позивача про ненадання відповідачем відповіді на вказане звернення від 25 жовтня 2021 року є безпідставними та необґрунтованими. В ході розгляду даної справи підтверджено факт розгляду та надання відповідачем відповіді на письмове звернення ОСОБА_1 від 22 листопада 2021 року у термін, встановлений частиною 1 статті 20 Закону України «Про звернення громадян». Згідно з постановами виконавчого провадження № 66396259 від 02 вересня 2021 року, № 66394648 від 02 вересня 2021 року, № 66394537 від 03 вересня 2021 року та № 66396379 від 02 вересня 2021 року про стягнення боргу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження у сумах: 1269,00 грн, 1269,00 грн, 7869,00 грн та 7869,00 грн, з пенсії позивача згідно з нормами статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01 жовтня 2021 року, щомісяця проводяться утримання в розмірі 20 % пенсії до повного погашення боргу у загальній сумі 18276,00 грн. Таким чином, приймаючи до уваги наявність відповідних постанов Першого відділу ДВС у м. Луцьку про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, які у встановленому законом порядку не скасовані та є чинними, та передбачений законом обов`язок їх виконання відповідачем, суд першої інстанції дійшов висновку, що дії ГУ ПФУ у Волинській області щодо відрахування з пенсії позивача вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України. З урахуванням вищевикладеного, у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій ГУ ПФУ у Волинській області щодо неповної виплати позивачу пенсійного забезпечення в період з 01 жовтня 2021 року по 28 грудня 2021 року, стягнення з ГУ ПФУ у Волинській області на користь позивача 1515,20 грн. недовиплаченого пенсійного забезпечення та зобов`язання відповідача здійснювати виплату позивачу пенсійного забезпечення у розмірі, передбаченому законодавством України, зокрема статтею 48 Конституції України та Законом України «Про прожитковий мінімум», відмовлено. Крім того, оскільки позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між рішеннями та діями відповідача, що є предметом цієї справи, та завданням йому моральної шкоди, що виразилася у вигляді погіршення фізичного здоров`я, душевних стражданнях, змінах в способі життя, тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовна вимога про стягнення 308196 грн моральної шкоди також не підлягає задоволенню.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що в оскаржуваному рішенні відсутні будь-які відомості, які свідчили б про розгляд судом позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача здійснювати виплату ОСОБА_1 пенсійне забезпечення у розмірі, передбаченому законодавством України, зокрема, статтею 48 Конституції України та Законом України «Про прожитковий мінімум». Вказує, що відповідачем не наведено доказів, що виплачена ним сума пенсійного забезпечення є достатньою для забезпечення нормального функціонування його організму, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основ них соціальних і культурних потреб позивача, як це передбачено статтею 1 Закону України «Про прожитковий мінімум». Зазначає, що посилання суду першої інстанції на ту обставину, що на виконання постанов державного виконавця утримується 20% призначеної пенсії не може бути належним аргументом законності дій відповідача, оскільки у такому випадку порушуються права позивача, передбачені статтею 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» та статтею 48 Конституції України, яка має вищу юридичну силу по відношенню до Закону України «Про виконавче провадження». Звертає увагу на те, що звернення стягнення державним виконавцем на пенсію було незаконним рішенням державного виконавця, що є предметом розгляду у Луцькому міськрайонному суді (справа № 161/11923/20). Вказує, що на його адресу не надходили постанови державного виконавця від 02 вересня та 03 вересня 2021 року. Також вважає безпідставним та необгрунтованим твердження відповідача, що ним надано відповідь на запит про надання інформації листом від 21 грудня 2021 року. У свою чергу, на електронний запит від 25 жовтня 2021 року, який був поданий в порядку Закону України «Про інформацію», відповідач взагалі не надав відповіді, на повторний запит від 22 листопада 2021 року відповідач надав відповідь лише 21 грудня 2021 року. Враховуючи вимоги частини 1 статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», відповідачем порушено термін надання відповіді на запити про надання інформації. Крім того, у листі від 21 грудня 2021 року відповідач повідомив, що постанови направлені до виконання Другим відділом ДВС України у м. Луцьку, що не відповідає дійсності, тобто відповідач надав завідомо неправдиву інформацію, намагаючись ввести в оману позивача. Зазначає, що стягнення з відповідача моральної шкоди обгрунтовується статтями 23, 1167 Цивільного кодексу України та практикою Європейського Суду з прав людини.

30 травня 2022 року на адресу Восьмого апеляційного адміністративного суду надійшла заява позивача про зміну вимог апеляційної скарги, в якій зазначено, що відповідачем до 01 травня 2022 року виплачувалось пенсійне забезпечення у розмірі 1547 грн 20 коп., тобто менше від встановленого законодавством мінімального розміру, водночас, 23 травня 2022 року відповідач виплатив 1934 грн пенсійного забезпечення, тобто у розмірі мінімальної пенсії. Вказує, що таким чином відповідач де-факто визнав протиправність своїх дій щодо неповної виплати пенсії за період з 01 жовтня 2021 року по 01 травня 2022 року. Таким чином, загальна сума недовиплаченої пенсії становить 2675 грн 60 коп. Просить з урахуванням зазначеного, окрім вищевказаних позовних вимог, стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_1 2675 грн 60 коп. недовиплаченого пенсійного забезпечення.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено, що судом першої інстанції зрооблено обгрунтований висновок про те, що запитувана позивачем інформація у зверненні від 22 листопада 2021 року про причини неповної виплати пенсії не є публічною інформацією в розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації», тому на вказані відносини поширюються вимоги Закону України «Про звернення громадян». Вказує, що позивачем не підтверджено факт направлення електронного звернення від 25 жовтня 2021 року на адресу електронної пошти Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, тому вимога про визнання протиправною бездіяльності відповідача у ненаданні своєчасної відповіді є безпідставною та необгрунтованою. Зазначає, що стягнення із пенсії позивача в період жовтня-грудня 2021 року, січня 2022 року проводилось на підставі постанов, направлених Першим відділом ДВС у місті Луцьку за виконавчими провадженнями про стягнення боргу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. Вказує, що з урахуванням вимог статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з пенсії позивача, починаючи з 01 жовтня 2021 року, щомісяця проводяться утримання в розмірі 20 % пенсії до повного погашення боргу у загальній сумі 18276,00 грн. Утримані кошти (за жовтень 2021 року у сумі 370,80 грн., за листопад 2021 року у сумі 370,80 грн., за грудень 2021 року у сумі 386,80 грн., за січень 2022 року у сумі 386,00 грн.) перераховані на розрахунковий рахунок Першого відділу ДВС у м.Луцьку. Вважає, що відсутні підстави для стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не вказано у чому саме полягали його моральні страждання, душевні переживання та якими доказами це підтверджується.

Позивачем подано відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій вказано, що інформація про розмір виплаченої відповідачем пенсії безумовно є публічною інформацією, яка створена відповідачем в процесі виконання ним своїх обов`язків і знаходиться у виключному його володінні, тому запит про надання такої інформації повинен розглядатись відповідно до Законів України» Про інформацію» та «Про доступ до публічної інформації». Вказує, що відповідач не надав жодних доказів, що розмір нараховуваної та виплачуваної ним пенсії відповідає статті 48 Конституції України та Закону України «Про прожитковий мінімум». Звертає увагу на те, що судом першої інстанції встановлено, що електронна адреса , на яку позивачем було направлено 25 жовтня 2021 року електронний запит, належить Луцькому об`єднаному ПФУ у Волинській області, діяльність якого припинена 25 вересня 2019 року, однак, Луцьке відділення відповідача є діючим структурним підрозділом відповідача і саме йому належить ця електронна адреса.

Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, відповіді на відзив на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області та отримує пенсію по II групі інвалідності від загального захворювання відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Із довідки ГУ ПФУ у Волинській області від 17 березня 2022 року № 636/0300-09-17 слідує, що позивачу здійснено відрахування з пенсії за період з жовтня по січень 2022 року у загальному розмірі 1515,20 грн., а саме: за жовтень 2021 року у сумі 370,80 грн., за листопад 2021 року у сумі 370,80 грн., за грудень 2021 року у сумі 386,80 грн., за січень 2022 року у сумі 386,00 грн (а.с.46-47).

Як стверджує позивач, 25 жовтня 2021 року ним на електронну адресу відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 направлено запит про причини неповної виплати пенсії, однак відповіді на вказане звернення не отримав.

22 листопада 2021 року позивач подав до ГУ ПФУ у Волинській області запит (вх. 14911/Р-0300-21), в якому просив повідомити причину неповної виплати пенсії. Вказував, що 25 жовтня 2021 року ним на електронну адресу відправлявся запит на одержання інформації, однак всупереч Закону України «Про інформцію» до 22 листопада 2021 року на його адресу не поступило жодної відповіді.(а.с.3).

Листом від 21 грудня 2021 року № 15732-14911/Р-02/8-0300/21 ГУ ПФУ у Волинській області повідомило ОСОБА_1 про те, що розмір його пенсійної виплати на даний час становить 1934,00 грн., в тому числі: 1493,60 грн. розмір пенсії по інвалідності; 440,40 грн. - доплата до мінімальної пенсійної виплати. Вказано, що на адресу ГУ ПФУ у Волинській області 02 вересня 2021 року та 03 вересня 2021 року Другим відділом ДВС направлено постанови виконавчого провадження № 66396259 від 02 вересня 2021 року, № 66394648 від 02 вересня 2021 року, № 66394537 від 03 вересня 2021 року та № 66396379 від 02 вересня 2021 року про стягнення боргу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження у сумах: 1269,00 грн., 1269,00 грн., 7869,00 грн. та 7869,00 грн. Зазначено, що враховуючи викладене, з пенсії позивача згідно з нормами статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01 жовтня 2021 року щомісяця проводяться утримання в розмірі 20 % пенсії до повного погашення боргу у загальній сумі 18276,00 грн (а.с.23).

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненадання своєчасної відповіді на запити, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 7 Закону України «Про інформацію» право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації» метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

За змістом частин 1, 2 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно дочастини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: суб`єкти владних повноважень органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Як передбачено частиною першою статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації», запит на інформацію це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту.

Клопотання про термінове опрацювання запиту має бути обґрунтованим.

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Поряд із цим, статтею 40 Конституції Українипередбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Закон України «Про звернення громадян» регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно з частинами 1, 3 статті 3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Заява (клопотання) звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Як передбачено статтею 5 вказаного вище Закону звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Звернення може бути усним чи письмовим.

Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).

У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

Звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першоюстатті 7цього Закону.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про звернення громадян» встановлено, що звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Відповідно до частин 1, 3 та 4 статті 15 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до частини 1 статті 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Колегія суддів зазначає, що визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона має бути заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків та не бути знищеною після закінчення строків зберігання.

Розпорядник публічної інформації може (і має своїм обов`язком) надати тільки ту публічну інформацію, яку він, з огляду на свій правовий статус, створив та яка певним чином задокументована/відображена на матеріальних носіях інформації і якою він володіє. Якщо запит стосується інформації, яка міститься в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль (наприклад, без проведення додаткового змістовного аналізу), то така інформація відповідає критеріям «відображеності та задокументованості» і є публічною.

Як слідує зі змісту позовної заяви та апеляційної скарги, позивач вважає, що відповідачем порушено п`ятиденний термін на надання відповіді на запит про надання інформації, встановлений частиною 1 статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Колегія суддів зауважує, що запитувана позивачем інформація у зверненні від 22 листопада 2021 року про причини неповної виплати пенсії не є публічною інформацією в розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації», оскільки запитувана позивачем інформація стосується реалізації соціально-економічних прав позивача, зокрема, передбачених статтею 46 Конституції України, тому на вказані відносини поширюються вимоги Закону України «Про звернення громадян».

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає доводи скаржника про порушення відповідачем вимог частини 1 статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» безпідставними.

Позивач стверджує, що 25 жовтня 2021 року на електронну адресу відповідача направив електронний запит про причини неповної виплати пенсії. У зв`язку з ненаданням відповіді на вказаний запит 22 листопада 2021 року він повторно подав до ГУ ПФУ у Волинській області письмовий запит, в якому просив повідомити причину неповної виплати пенсії.

З матеріалів справи слідує, що з метою з`ясування вказаних обставин у справі судом першої інстанції витребувано у ГУ ПФУ у Волинській області належним чином засвідчені копії електронного звернення ОСОБА_1 від 25 жовтня 2021 року про причини неповної виплати пенсії, а також документів, які підтверджують факт отримання такого звернення ГУ ПФУ у Волинській області (журнал вхідної кореспонденції, журнал обліку звернень) (а.с.49).

Листом від 21 березня 2022 року № 0300-0902-7/9801 ГУ ПФУ у Волинській області повідомило, що позивач у своєму листі від 22 листопада 2021 року зазначив, що запит на одержання інформації 25 жовтня 2021 року було відправлено на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 Вказана адреса є електронною адресою Луцького об`єднаного ПФУ у Волинській області, яке відповідно до запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 25 вересня 2019 року припинено. Електронна пошта ГУ ПФУ у Волинській області , і саме цю електронну адресу вказував і ОСОБА_1 у своїй позовній заяві та у заяві про забезпечення позову. Вказано, що надати копію електронного звернення ОСОБА_1 від 25 жовтня 2021 року про призначення неповної виплати пенсії та документів, які підтверджують факт отримання такого звернення ГУ ПФУ у Волинській області немає можливості, оскільки таке до Головного управління не надходило (а.с.53).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те що в ході розгляду даної справи не підтверджено факт направлення позивачем електронного звернення від 25 жовтня 2021 року саме на адресу електронної пошти ГУ ПФУ у Волинській області, тому доводи позивача про ненадання відповідачем відповіді на вказане звернення від 25 жовтня 2021 року є безпідставними та необґрунтованими.

Щодо письмового звернення позивача від 22 листопада 2021 року про причини неповної виплати пенсії, то матеріалами справи підтверджено, що відповідь на вказане звернення надана відповідачем листом від 21 грудня 2021 року № 15732-14911/Р-02/8-0300/21.

Відповідно до частини 1 статті 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання.

Таким чином, в ході розгляду даної справи підтверджено факт розгляду та надання відповідачем відповіді на письмове звернення ОСОБА_1 від 22 листопада 2021 року у термін встановлений частиною 1 статті 20 Закону України «Про звернення громадян».

Стосовно позовної вимоги про визнання протиправними дій ГУ ПФУ у Волинській області щодо надання завідомо неправдивої інформації, колегія суддів вказує, що така є безпідставною з огляду на наступне.

Із матеріалів справи слідує, що листом від 21 грудня 2021 року № 15732-14911/Р-02/8-0300/21 позивачу надана відповідь на його звернення про причини неповної виплати пенсії, згідно якої повідомлено про підстави та суми утримання коштів з пенсії позивача, зокрема зазначено, що на адресу ГУ ПФУ у Волинській області 02 вересня 2021 року та 03 вересня 2021 року Другим відділом ДВС направлено постанови виконавчого провадження № 66396259 від 02 вересня 2021 року, № 66394648 від 02 вересня 2021 року, № 66394537 від 03 вересня 2021 року та № 66396379 від 02 вересня 2021 року про стягнення боргу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження у сумах: 1269,00 грн., 1269,00 грн., 7869,00 грн. та 7869,00 грн., а тому з пенсії позивача згідно з нормами статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01 жовтня 2021 року щомісяця проводяться утримання в розмірі 20 % пенсії до повного погашення боргу у загальній сумі 18276,00 грн.

На переконання суду апеляційної інстанції, помилкове зазначення у вказаному листі назви іншого органу ДВС (зазначено Другий ДВС у м.Луцьку, водночас в ході розгляду даної справи встановлено, що постанови були направлені до виконання саме Першим відділом ДВС у м. Луцьку) є опискою та по суті не впливає на зміст наданої відповіді щодо запитуваної інформації про причини неповної виплати пенсії.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо неповної виплати пенсійного забезпечення в період з 01 жовтня 2021 року по 28 грудня 2021 року, стягнення 1515,20 грн. недовиплаченого пенсійного забезпечення та зобов`язання відповідача здійснювати виплату пенсійного забезпечення у розмірі, передбаченому законодавством України, зокрема, статтею 48 Конституції України та Законом України «Про прожитковий мінімум», колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до частини 2 статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відрахування з пенсії провадяться в установленому законом порядку на підставі судових рішень, ухвал, постанов і вироків (щодо майнових стягнень), виконавчих написів нотаріусів та інших рішень і постанов, виконання яких відповідно до закону провадиться в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Розмір відрахування з пенсії обчислюється з суми, що належить пенсіонерові до виплати.

З пенсії може бути відраховано не більш як 50 відсотків її розміру: на утримання членів сім`ї (аліменти), на відшкодування збитків від розкрадання майна підприємств і організацій, на відшкодування пенсіонером шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у зв`язку зі смертю потерпілого, на повернення переплачених сум заробітної плати в передбачених законом випадках.

З усіх інших видів стягнень може бути відраховано не більш як 20 відсотків пенсії.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно пункту 2 частини 1 статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника.

Відповідно до статті 68 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Статтею 69 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці здійснюють відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника і перераховують кошти на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику, а в разі якщо такий строк не встановлено, - до десятого числа місяця, наступного за місяцем, за який здійснюється стягнення. Такі підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці щомісяця надсилають виконавцю звіт про здійснені відрахування та виплати за формою, встановленою Міністерством юстиції України.

Згідно частиною 1 статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до частини 2 статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» з пенсії може бути відраховано не більш як 50 відсотків її розміру на утримання членів сім`ї (аліменти), на відшкодування збитків від розкрадання майна підприємств, установ і організацій, на відшкодування пенсіонером шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у зв`язку із смертю потерпілого, на повернення переплачених сум заробітної плати в передбачених законом випадках.

За іншими видами стягнень може бути відраховано не більш як 20 відсотків пенсії.

Проаналіщувавши наведені положення Закону України «Про виконавче провадження» колегія суддів зауважує, що одним із заходів примусового виконання рішень є звернення стягнення на пенсію. Звернення стягнення на пенсію здійснюється на підставі постанови державного виконавця, яка надсилається для виконання установі, яка виплачує боржнику відповідну пенсію. У свою чергу, в даному випадку, звернення стягнення на пенсію може здійснюватись в розмірі не більш як 20 відсотків пенсії до погашення у повному обсязі заборгованості.

Із матеріалів справи слідує, що постановою старшого державного виконавця Першого відділу ДВС у м. Луцьку про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 02 вересня 2021 року у межах виконавчого провадження № 66396259 з примусового виконання виконавчого листа № 161/11923/20, виданого 19 липня 2021 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області, звернено стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , постановлено здійснювати відраховування із доходів боржника у відповідності до чинного законодавства на користь стягувача у розмірі 20 % до виплати загальної суми боргу 1269,00 грн.

Постановою старшого державного виконавця Першого відділу ДВС у м. Луцьку про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 02 вересня 2021 року у межах виконавчого провадження № 66394648 з примусового виконання виконавчого листа № 161/11923/20, виданого 19 липня 2021 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області, звернено стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , постановлено здійснювати відраховування із доходів боржника у відповідності до чинного законодавства на користь стягувача у розмірі 20 % до виплати загальної суми боргу 1269,00 грн.

Постановою старшого державного виконавця Першого відділу ДВС у м. Луцьку про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 02 вересня 2021 року у межах виконавчого провадження № 66396379 з примусового виконання виконавчого листа № 161/11923/20, виданого 19 липня 2021 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області, звернено стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , постановлено здійснювати відраховування із доходів боржника у відповідності до чинного законодавства на користь стягувача у розмірі 20 % до виплати загальної суми боргу 7869,00 грн.

Постановою старшого державного виконавця Першого відділу ДВС у м. Луцьку про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 03 вересня 2021 року у межах виконавчого провадження № 66394537 з примусового виконання виконавчого листа № 161/11923/20, виданого 19 липня 2021 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області, звернено стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , постановлено здійснювати відраховування із доходів боржника у відповідності до чинного законодавства на користь стягувача у розмірі 20 % до виплати загальної суми боргу 7869,00 грн (а.с.14-21).

Вказані постанови були направлені для виконання до ГУ ПФУ у Волинській області, що підтверджується листами Першого відділу ДВС у м. Луцьку від 02 вересня 2021 року № 44287, № 44291, № 44275 та від 03 вересня 2021 року № 44484.

Частиною 4 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Згідно зі статтею 76 Закону України «Про виконавче провадження» за невиконання законних вимог виконавця, порушення вимог цього Закону, у тому числі за несвоєчасне подання або неподання звітів про відрахування із заробітної плати та інших доходів боржника, неподання або подання неправдивих відомостей про доходи і майновий стан боржника, ненадання боржником на вимогу виконавця декларації чи зазначення у декларації неправдивих відомостей або неповідомлення про зміну таких відомостей, неповідомлення боржником про зміну місця проживання (перебування) чи місцезнаходження або місця роботи (отримання доходів), а також за неявку без поважних причин за викликом виконавця, винні особи несуть відповідальність відповідно до закону.

Таким чином, постанови державного виконавця про звернення стягнення на пенсію є обов`язковими на всій території України, а невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Судом першої інстанції встановлено, що з пенсії позивача, починаючи з 01 жовтня 2021 року щомісяця проводяться утримання у розмірі 20 % пенсії, а саме: за жовтень 2021 року у сумі 370,80 грн., за листопад 2021 року у сумі 370,80 грн., за грудень 2021 року у сумі 386,80 грн., за січень 2022 року у сумі 386,00 грн.

Враховуючи наявність відповідних постанов Першого відділу ДВС у м. Луцьку про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи ОСОБА_1 , які у встановленому законом порядку не скасовані та є чинними, та передбачений законом обов`язок їх виконання відповідачем, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що дії ГУ ПФУ у Волинській області щодо відрахування з пенсії ОСОБА_1 вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.

Доводи скаржника про те, що в оскаржуваному рішенні відсутні будь-які відомості, які свідчили б про розгляд судом позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача здійснювати виплату ОСОБА_1 пенсійне забезпечення у розмірі, передбаченому законодавством України, зокрема, статтею 48 Конституції України та Законом України «Про прожитковий мінімум» є необгрунтованими, оскільки дана вимога є похідною від позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо неповної виплати пенсійного забезпечення в період з 01 жовтня 2021 року по 28 грудня 2021 року, стягнення 1515,20 грн недовиплаченого пенсійного забезпечення.

Посилання скаржника на те, що у даному випадку порушуються його права передбачені статтею 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» та статтею 48 Конституції України, яка має вищу юридичну силу по відношенню до Закону України «Про виконавче провадження» є безпідставними, оскільки стягнення із пенсії позивача здійснювалось на підставі відповідних норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Закону України «Про виконавче провадження», які є чинними та не визнавались неконституційними.

Суд апеляційної інстанції не бере до уваги посилання апелянта на те, що звернення стягнення державним виконавцем на пенсію було незаконним рішенням державного виконавця, що є предметом розгляду у Луцькому міськрайонному суді (справа № 161/11923/20), оскільки предметом розгляду даної справи, зокрема, є дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо неповної виплати позивачу пенсійного забезпечення в період та стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь позивача 1515,20 грн недовиплаченого пенсійного забезпечення. Натомість, постанови державного виконавця Першого відділу Державної виконавчої служби у м.Луцьку у межах виконавчих проваджень ВП № 66394537, ВП № 66394648, ВП № 66396379, ВП № 66396379 безпосередньо не стосуються предмету даного спору.

Щодо заяви позивача про зміну вимог апеляційної скарги, в якій скаржник просить стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на його користь 2675 грн 60 коп. недовиплаченого пенсійного забезпечення, колегія суддів вважає, що дана заява за своєю суттю фактично є заявою про збільшення позовних вимог, оскільки предметом розгляду у суді першої інстанції була позовна вимога про стягнення з ГУ ПФУ у Волинській області на користь позивача 1515,20 грн. недовиплаченого пенсійного забезпечення.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КАС України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Проаналізувавши положення ч. 1 ст. 47 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що у прийнятті заяви ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог слід відмовити.

Враховуючи вищенаведене, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій ГУ ПФУ у Волинській області щодо неповної виплати позивачу пенсійного забезпечення в період з 01 жовтня 2021 року по 28 грудня 2021 року, стягнення з ГУ ПФУ у Волинській області на користь позивача 1515,20 грн. недовиплаченого пенсійного забезпечення та зобов`язання відповідача здійснювати виплату позивачу пенсійного забезпечення у розмірі, передбаченому законодавством України, зокрема статтею 48 Конституції України та Законом України «Про прожитковий мінімум» слід відмовити.

Щодо позовної вимоги про стягнення на користь позивача 308196,00 грн. моральної шкоди, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із ч. 5 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Частиною 1 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно із загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Фактичною підставою для застосування відповідальності на підставі ст. 1167 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

Під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в обґрунтування позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди у заявленому розмірі, позивачем, крім норм права, не зазначено жодних обгрунтувань моральної шкоди, не вказано у чому саме полягали його моральні страждання, душевні переживання та не надано доказів на підтвердження факту, які саме дії чи бездіяльність відповідача спричинили моральну шкоду.

Позивач також не надав належних і допустимих доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між рішеннями та діями відповідача, що є предметом цієї справи, та завданням йому моральної шкоди, що виразилася у вигляді погіршення фізичного здоров`я, душевних стражданнях, змінах в способі життя.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 березня 2022 року у справі № 140/16548/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 12 липня 2022 року.