Справа № 620/2488/19
Суддя: Шелест Світлана Богданівна
Дата ухвалення: 2022-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2488/19 Суддя (судді) першої інстанції: Тихоненко О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Шелест С.Б.,

суддів: Пилипенко О.М., Кузьмишиної О.М.,

при секретарі судового засідання: Турчин М.М.,

за участі представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Коваль Є.В.,

від третьої особи: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Академія Державної пенітенціарної служби, про визнання протиправними та скасування наказів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) 21.08.2019 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Академія Державної пенітенціарної служби, ОСОБА_2 , в якому з урахуванням уточнених вимог просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 16.08.2019 № 2349/к «Про припинення контракту та звільнення»;

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 10.09.2019 № 2567/к «Про внесення змін до наказу Міністерства юстиції України від 16.08.2019 № 2349/к «Про припинення контракту та звільнення»;

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 16.08.2019 № 2354/к «Про виконання обов`язків»;

- поновити ОСОБА_1 на посаді ректора Академії Державної пенітенціарної служби з 16.08.2019.

Позовні вимоги мотивовано протиправністю наказів Міністерства юстиції України від 16.08.2019 № 2349/к, яким припинено дію контракту з ректором Академії Державної пенітенціарної служби від 07.04.2016 №5 до закінчення строку його дії, та від 10.09.2019 № 2567/к, яким внесено зміни до наказу про припинення дії контракту, як таких, що прийнято відповідачем на підставі непідтверджених висновків щодо недотримання позивачем умов контракту. Також вказано на допущення відповідачем при звільненні позивача істотних порушень законодавства про працю, що виявились у прийнятті рішення про звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період тимчасової непрацездатності працівника.

Протиправність наказу від 16.08.2019 № 2354/к «Про виконання обов`язків» мотивовано недотриманням відповідачем під час його прийняття вимог наказу Міністерства юстиції України від 30.07.2018 №2855/к «Про затвердження структури та штату Академії Державної пенітенціарної служби» в частині необхідності заміщення посади ректора Академії виключно особами рядового і начальницького складу, а також відсутністю у відповідача повноважень на прийняття зазначеного рішення.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 24.09.2019 позов ОСОБА_1 задоволено повністю:

визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 16.08.2019 № 2349/к «Про припинення контракту та звільнення»;

визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 10.09.2019 № 2567/к «Про внесення змін до наказу Міністерства юстиції України від 16.08.2019 № 2349/к «Про припинення контракту та звільнення»;

визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 16.08.2019 № 2354/к «Про виконання обов`язків»;

поновлено ОСОБА_1 на посаді ректора Академії Державної пенітенціарної служби з 16.08.2019; допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді ректора Академії Державної пенітенціарної служби.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2020 рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 24.09.2019 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 08.09.2021 рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 24.09.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2020 року скасовано; справу направлено на новий судовий розгляд до Чернігівського окружного адміністративного суду.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий судовий розгляд, Верховний Суд виходив з того, що судом першої інстанції під час судового розгляду справи було допущено істотне порушення норм процесуального права, яке є обов`язковою підставою для скасування судового рішення відповідно до вимог статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а саме: розгляд справи за відсутності представника Міністерства юстиції України, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання.

Верховним Судом у постанові від 08.09.2021 також було відхилено доводи Міністерства юстиції України щодо неналежності розгляду переданого на вирішення суду спору у порядку адміністративного судочинства з мотивів відсутності у вказаній справі визначальних ознак справи адміністративної юрисдикції.

У той же час, у зв`язку із встановленням судом касаційної інстанції порушення норм процесуального права, яке є обов`язковою підставою для скасування судових рішень, доводи заявника касаційної скарги щодо недотримання судами попередніх інстанцій норм матеріального права Верховним Судом під час перегляду судових рішень не оцінювались; правильність застосування судами норм матеріального права не перевірялась.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 28.09.2021 справу прийнято до провадження суддею Тихоненко О.М.

Протокольною ухвалою суду від 28.12.2021 виключено зі справи третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , у зв`язку зі смертю останньої.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.02.2022 позов задоволено:

визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 16.08.2019 № 2349/к «Про припинення контракту та звільнення»;

визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 10.09.2019 №2567/к «Про внесення змін до наказу Міністерства юстиції України від 16.08.2019 № 2349/к «Про припинення контракту та звільнення»;

визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 16.08.2019 № 2354/к «Про виконання обов`язків».

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Міністерство юстиції України звернулось до суду із апеляційною скаргою, в якій із посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Від позивача та третьої особи відзиву на апеляційну скаргу не надходило; представники позивача у судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи.

Під час апеляційного розгляду справи у відкритому судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив скасувати рішення суду першої інстанції з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Міністерства юстиції України підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 05.04.2016 ОСОБА_1 обраний ректором Академії Державної пенітенціарної служби згідно з наказом від 07.04.2016 № 77/ОС-16.

07.04.2016 між Державною пенітенціарною службою та полковником внутрішньої служби ОСОБА_1 укладено Контракт №5.

Наказом Міністерства юстиції України від 16.08.2019 №2349/к відповідно до підпункту 13 пункту 12-2 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 №228, підпункту 3.5.7 пункту 3.5 розділу 3, пункту 6.1 розділу 6 Статуту Академії Державної пенітенціарної служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 21.11.2016 №3290/5, припинено дію Контракту від 07.04.2016 №5 до закінчення строку дії контракту у зв`язку з достроковим його розірванням з підстав невиконання керівником обов`язків, покладених на нього контрактом, та звільнено з 19.08.2019 ОСОБА_1 з посади ректора Академії Державної пенітенціарної служби.

В якості підстави для прийняття наказу від 16.08.2019 №2349/к зазначено: абзац 11 частини 3 статті 42 Закону України «Про вищу освіту», пункт 8 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, підпункти 1, 5, 9, 18 пункту 6 Контракту з ректором Академії Державної пенітенціарної служби № 5 від 07.04.2016, доповідна записка в.о. генерального директора Директорату з прав людини, доступу до правосуддя та правової обізнаності ОСОБА_3 від 24.06.2019 № 559-29.2-19, письмові попередження про дострокове розірвання контракту.

Наказом Міністерства юстиції України від 16.08.2019 №2354/к ОСОБА_2 призначено з 20.08.2019 виконувачем обов`язки ректора Академії Державної пенітенціарної служби.

Наказом Міністерства юстиції України від 10.09.2019 № 2567/к внесено зміни до наказу від 16.08.2019 №2349/к «Про припинення дії контракту та звільнення» та доповнено пунктом 3 наступного змісту: «У разі відсутності ОСОБА_1 на службі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю датою звільнення вважати перший робочий день після закінчення тимчасової непрацездатності, що не перевищує встановленого законодавством строку».

Вказуючи на протиправність зазначених наказів, ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позов в частині визнання протиправними та скасування наказів від 16.08.2019 №2349/к «Про припинення контракту та звільнення» та від 10.09.2019 № 2567/к, суд першої інстанції виходив з їх протиправності, як таких, що прийнято відповідачем за відсутності повноважень на розірвання контракту з власної ініціативи за відсутності подання вищого колегіального органу громадського самоврядування закладу вищої освіти, а також як таких, що прийняті Міністерством юстиції України на підставі непідтверджених та недоведених висновків щодо порушення позивачем умов контракту від 07.04.2016 №5.

Також судом першої інстанції вказано на допущення Міністерством юстиції України істотного порушення законодавства про працю, що виявилось у звільненні працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

Визнаючи протиправним та скасовуючи наказ від 16.08.2019 №2354/к, яким з 20.08.2019 ОСОБА_2 призначено виконувачем обов`язки ректора Академії Державної пенітенціарної служби, суд першої інстанції виходив з відсутності у спірних правовідносинах у відповідача повноважень на призначення виконувача обов`язки ректора Академії. Так, згідно із позицією суду першої інстанції положення Закону України «Про вищу освіту» не наділяють засновника повноваженнями щодо призначення виконувача обов`язків керівника закладу вищої освіти, якщо цей заклад не є новоутвореним. Також судом вказано на недотримання відповідачем при прийнятті оспорюваного наказу вимог наказу Міністерства юстиції України від 30.07.2018 №2855/к «Про затвердження структури та штату Академії Державної пенітенціарної служби» в частині необхідності заміщення посади ректора Академії виключно особами рядового і начальницького складу.

Також судом першої інстанції зазначено, що 06.04.2021 між відповідачем та ОСОБА_1 укладено новий контракт зі строком дії до 07.04.2026, у зв`язку з чим поновлення позивача на посаді не є можливим, оскільки право останнього вже захищено саме укладенням нового контракту.

Апеляційна скарга Міністерства юстиції України мотивована необґрунтованістю позиції суду першої інстанції щодо відсутності у відповідача в межах спірних правовідносин повноважень на дострокове розірвання контракту з власної ініціативи, оскільки такі повноваження прямо передбачені положеннями частини третьої статті 42 Закону України «Про вищу освіту».

Також Міністерством юстиції України зазначено, що на спірні правовідносини не поширюється вимога частини третьої статі 40 КЗпП України щодо заборони на звільнення працівника з ініціативи власника в період його тимчасової непрацездатності, оскільки зазначені положення, за посиланням відповідача, не поширюються на випадки, коли працівник звільняється у зв`язку з достроковим розірванням контракту. Відповідачем також зауважено, що наказом Міністерства юстиції України від 10.09.2019 №2567/к наказ від 16.08.2019 №2349/к «Про припинення контракту та звільнення» доповнено пунктом 3 такого змісту «У разі відсутності ОСОБА_1 на службі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю датою звільнення вважати перший робочий день після закінчення тимчасової непрацездатності, що не перевищує встановленого законодавством строку», що, у свою чергу, свідчить про відсутність факту звільнення позивача у період перебування його на лікарняному.

Заявником апеляційної скарги також наголошено на правомірності наказу 16.08.2019 № 2354/к «Про виконання обов`язків», як такого, що прийнято на реалізацію повноважень, передбачених, у тому числі, положеннями пункту 2-1 Методичних рекомендацій щодо особливостей виборчої системи та порядку обрання керівника закладу вищої освіти, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.12.2014 №726 (далі - Постанова №726).

У поданій апеляційній скарзі представником Міністерства юстиції України також зазначено про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які виявилися у не постановленні судом ухвали за результатами розгляду заяви позивача про уточнення позовних вимог.

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, виходячи з меж апеляційного перегляду, встановлених статтею 308 КАС України, погоджується із позицією суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову, вважаючи за необхідне відмітити наступне.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо наявності у відповідача у межах спірних правовідносин повноважень на прийняття наказу про припинення дії контракту та звільнення позивача з посади без подання вищого колегіального органу громадського самоврядування закладу вищої освіти, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно з частиною третьою статті 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно з пунктами 1.2, 1.3 розділу 1 Статуту Академії Державної пенітенціарної служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 21.11.2016 №3290/5 (далі - Статут), Академія Державної пенітенціарної служби утворена та здійснює свою діяльність відповідно до Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 №1556-VII (далі - Закон №1556-VII); є самоврядним та автономним вищим навчальним закладом зі специфічними умовами навчання, який є державною установою, фінансується за рахунок коштів державного бюджету і віднесено до сфери управління центрального органу виконавчої влади - Міністерства юстиції України.

Пунктом 6 частини другої статті 13 Закону №1556-VII передбачено, що державні органи, до сфери управління яких належать заклади вищої освіти, зокрема, безпосередньо або через уповноважений ними орган реалізують права та обов`язки засновника, передбачені цим та іншими законами України, стосовно закладів вищої освіти, що належать до сфери їх управління.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 15 Закону №1556-VII засновник (засновники) закладу вищої освіти або уповноважений ним (ними) орган укладає в місячний строк контракт з керівником закладу вищої освіти, обраним за конкурсом у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, у межах спірних правовідносин право позивача на працю реалізується шляхом укладення контракту, як особливої форми трудового договору, умови розірвання якого можуть встановлюватися угодою сторін в силу положень частини третьої статті 21 КЗпП України.

Відповідно до пункту 14 Контракту від 07.04.2016 №5, укладеного з позивачем, його дія припиняється до закінчення строку дії контракту, зокрема, у зв`язку з невиконанням керівником обов`язків, покладених на нього контрактом.

У той же час, умови Контракту від 07.04.2016 №5, визначаючи підстави дострокового розірвання контракту, не містять положень щодо порядку прийняття такого рішення.

Порядок обрання, призначення та звільнення з посади керівника закладу вищої освіти врегульовано загальними положеннями статті 42 Закону №1556-VII, частина третя якої передбачає, що керівник закладу вищої освіти може бути звільнений з посади засновником (засновниками) або уповноваженим ним (ними) органом (особою), а також у зв`язку з прийняттям рішення про його відкликання вищим колегіальним органом громадського самоврядування, який його обрав на посаду з підстав, визначених законодавством про працю, за порушення статуту закладу вищої освіти та умов контракту.

При цьому, частина третя статті 42 Закону №1556-VII розмежовує коло суб`єктів, за ініціативою яких може бути порушено питання про звільнення керівника закладу вищої освіти з посади, визначаючи засновника закладу вищої освіти або уповноваженого ним органу як самостійного суб`єкта прийняття рішення про звільнення, а також вищий колегіальний орган громадського самоврядування як суб`єкта, уповноваженого на прийняття рішення про відкликання керівника з посади.

Суд першої інстанції, обґрунтовуючи позицію щодо необхідності наявності подання вищого колегіального органу громадського самоврядування закладу вищої освіти як обов`язкової передумови для прийняття засновником наказу про звільнення керівника закладу вищої освіти з посади, керувався положеннями пункту 3 частини другої статті 15 Закону №1556-VII, відповідно до яких передбачено повноваження засновника закладу вищої освіти або уповноваженого ним органу із дострокового розірвання контракту із керівником закладу вищої освіти з підстав, визначених законодавством про працю, чи за порушення статуту закладу вищої освіти та умов контракту саме за поданням вищого колегіального органу громадського самоврядування закладу вищої освіти.

У той же час, судом першої інстанції не враховано, що перелік повноважень засновника закладу вищої освіти, що визначений у частині другій статті 15 Закону №1556-VII, не є вичерпним, оскільки пунктом 6 частини другої цієї статті передбачено, що засновник закладу вищої освіти здійснює і інші повноваження, передбачені законом і статутом закладу вищої освіти.

Такими повноваженнями є, зокрема, повноваження засновника на прийняття рішення про звільнення керівника закладу вищої освіти з посади з підстав, визначених законодавством про працю, за порушення статуту та умов контракту, що передбачені, частиною третьою статті 42 Закону №1556-VII.

Пунктом 6.1 розділу 6 Статуту Академії Державної пенітенціарної служби встановлено, що безпосереднє управління діяльністю Академії здійснює ректор, який призначається на посаду та звільняється з посади в установленому законодавством порядком та цим Статутом.

Згідно з підпунктом 3.5.7 пункту 3.5 розділу 3 Статуту засновник як суб`єкт управління Академією видає наказ про призначення ректора Академії, а також звільнення його з посади.

За вказаних обставин, колегія суддів апеляційного суду зазначає про помилковість посилання суду першої інстанції в обґрунтування протиправності оскаржуваного наказу про звільнення на відсутність у відповідача у межах спірних правовідносин повноважень на прийняття рішення про звільнення керівника закладу вищої освіти з посади без відповідного подання вищого колегіального органу громадського самоврядування.

Суд апеляційної інстанції враховує, що згідно з пунктом 8.1 розділу 8 «Підстави дострокового розірвання контракту з ректором та начальником (деканом) факультету» Статуту Академії ректор Академії може бути звільнений з посади у зв`язку з прийняттям рішення про його відкликання Загальними зборами трудового колективу Академії з підстав, визначених законодавством про працю, за порушення Статуту.

У той же час, зазначені положення не виключають можливості прийняття засновником рішення про звільнення керівника закладу вищої освіти з посади і з інших підстав, що передбачені, зокрема, Законом №1556-VII та контрактом.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо непоширення на спірні правовідносини положень частини третьої статті 40 КЗпП щодо заборони на звільнення працівника з ініціативи власника в період його тимчасової непрацездатності, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП в редакцій, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Конституційний Суд України у рішенні від 04.09.2019 №6-рп(ІІ)2019 за результатами розгляду справи за конституційною скаргою ОСОБА_4 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 Кодексу є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України.

Так, Конституційним Судом України зазначено, що істотними умовами укладення контракту є передбачення строку його дії, підстав його припинення чи розірвання. Таким чином, контракт укладається на строк, який встановлюється за погодженням сторін та містить чітке зазначення, коли розпочинається строк дії контракту та коли він закінчується. Проте наведене не може бути підставою для незастосування до працівників, які працюють відповідно до укладеного контракту, положень частини третьої статті 40 Кодексу, і такі працівники не можуть бути звільнені в день тимчасової непрацездатності або в період перебування у відпустці, оскільки це зумовить нерівність та дискримінацію цієї категорії працівників, ускладнить їх становище та знизить реальність гарантій трудових прав громадян, встановлених Конституцією і законами України.

Положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій.

За вказаних обставин, колегія суддів апеляційного суду зазначає про необґрунтованість доводів апеляційної скарги Міністерства юстиції України щодо непоширення на спірні правовідносини положень частини третьої статті 40 КЗпП України.

У той же час, враховуючи те, що наказом Міністерства юстиції України від 10.09.2019 № 2567/к до наказу від 16.08.2019 №2349/к «Про припинення дії контракту та звільнення» внесено зміни та доповнено пунктом 3 наступного змісту: «У разі відсутності ОСОБА_1 на службі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю датою звільнення вважати перший робочий день після закінчення тимчасової непрацездатності, що не перевищує встановленого законодавством строку.», колегія суддів зазначає про помилковість позиції суду першої інстанції щодо наявності підстав для скасування наказу від 16.08.2019 №2349/к саме з мотивів недотримання відповідачем положень частини третьої статті 40 КЗпП України.

Погоджуючись в цілому із позицією суду першої інстанції щодо наявності підстав для скасування оскаржуваних наказів від 16.08.2019 №2349/к «Про припинення дії контракту та звільнення» та від 10.09.2019 № 2567/к «Про внесення змін», колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що оскаржуваний наказ від 16.08.2019 №2349/к про припинення контракту та звільнення позивача з посади обґрунтовано невиконанням позивачем умов контракту від 07.04.2016 №5, а саме підпунктів 1, 5, 9, 18 пункту 6, відповідно до яких керівник зобов`язаний забезпечити, зокрема:

підготовку фахівців з вищою освітою за відповідними програмами на відповідних рівнях вищої освіти згідно із стандартами вищої освіти (підпункт 1);

високоефективну наукову, науково-технічну та інноваційну діяльність Академії, у тому числі впровадження результатів її наукових досліджень, міжнародне наукове та науково-технічне співробітництво (підпункт 5);

організацію навчального процесу відповідно до стандартів вищої освіти (підпункт 9);

виконання навчальних планів і програм, дотримання всіма структурним підрозділами Академії штатно-фінансової дисципліни, організацію та здійснення контролю за навчальною діяльністю (підпункт 18).

На підтвердження факту невиконання умов підпунктів 1, 5, 9, 18 пункту 6 контракту відповідачем при прийнятті наказу про звільнення зроблено посилання на доповідну записку в.о. генерального директора Директорату з прав людини, доступу до правосуддя та правової обізнаності ОСОБА_3 від 24.06.2019 №559-29.2-19, згідно з якою автором зроблено висновок про низьку якість підготовки Академією фахівців за спеціальністю 081 «Право».

Зазначений висновок автора доповідної записки ґрунтується на опублікованих даних аналітичних досліджень за результатами освітніх вимірювань «Стан юридичної освіти в Україні» у 2017 році та «Стандартизовані освітні вимірювання 2018 року у вищій юридичній освіті. Єдине фахове вступне випробування та єдиний вступний іспит» у 2018 році.

У той же час, аналітичні дослідження за результатами освітніх вимірювань ОСОБА_5 «Стан юридичної освіти в Україні», К.: Ваіте, 2018. 168 с. та аналітичне дослідження ОСОБА_5 «Стандартизовані освітні вимірювання 2018 року у вищій юридичній освіті. Єдине фахове вступне випробування та єдиний вступний іспит»,. К.: Ваіте, 2019. 122 с. містяться на офіційному веб-сайті Організації з безпеки та співробітництва в Європі. У вказаному аналітичному дослідженні автором зазначається, що це дослідження переважно ґрунтується на офіційній інформації є ЄДЕБО щодо 19422 виданих дипломів, куди не входить невідома автору роботи кількість дипломів, видана Національною академією внутрішніх справ, Академією Служби безпеки України та деякими іншими ЗВО, що не підпорядковані МОН. У розділі «Щодо рейтингів ЗВО» (стор. 161) дослідження «Стан юридичної освіти в Україні» у 2017 році зазначено, що рейтинг ЗВО, побудований за будь-яким одним видом результатів ЕФВВ, не може адекватно відображати рівень викладання в ЗВО чи якість освітніх послуг. У «Стандартизовані освітні вимірювання 2018 року у вищій юридичній освіті. Єдине фахове вступне випробування та єдиний вступний іспит» автор вказує на те, що наведені рейтинги є відносними, їх не можна використовувати буквально, адже вони вибіркові та покликані звернути увагу на проблему у розрізі конкретного показника, а не створити реальний рейтинг навчальних закладів (розділ «Щодо рейтингів»).

За вказаних обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується із позицією суду першої інстанції, що наведені в зазначених аналітичних дослідженнях висновки не можна використовувати як пряме свідчення якості освіти в закладах вищої освіти, в тому числі в Академії Державної пенітенціарної служби.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що невиконання керівником закладу вищої освіти умов контракту може бути підставою для дострокового розірвання контракту на підставі рішення засновника або уповноваженого ним органу. У той же час таке рішення має відповідати вимогам щодо його вмотивованості та обґрунтованості.

Посилання на дані доповідної записки як на єдине свідчення порушення позивачем умов контракту не є достатнім для безумовного висновку про наявність підстав для звільнення позивача з посади. Так, відповідач як суб`єкт владних повноважень та особа, яка реалізує права та обов`язки засновника Академії, має перевірити, чи ґрунтуються зазначені дані на дійсних фактичних обставинах, чи встановлені вони у спосіб, що передбачений законом, якими доказами обґрунтовується, чи є їх обсяг достатнім для висновку про порушення керівником закладу вищої освіти тих чи інших умов контракту.

Наказ Міністерства юстиції України від 07.04.2016 №5 про дострокове розірвання контракту обґрунтовано виключно даними доповідної записки в.о. генерального директора Директорату з прав людини, доступу до правосуддя та правової обізнаності ОСОБА_3 від 24.06.2019 №559-29.2-19.

Наявності інших обставин, які б у своїй сукупності свідчили про невиконання позивачем умов контракту від 07.04.2016 №5, Міністерством юстиції України, як при прийнятті наказу про дострокове розірвання контракту та звільнення позивача з посади, так і під час судового розгляду справи, не обґрунтовано.

Натомість судом першої інстанції на спростування позиції відповідача щодо недотримання позивачем підпунктів 1, 5, 9, 18 пункту 6 контракту від 07.04.2016 №5 під час судового розгляду справи встановлено наступні обставини, які відповідачем, у свою чергу, не заперечувались.

Так, під час перебування позивача на посаді Академія вперше й успішно пройшла процедури акредитації чотирьох освітніх програм, що підтверджується експертним висновком акредитаційної експертизи підготовки молодших спеціалістів за спеціальністю 5.03040102 «Правоохоронна діяльність» у Коледжі Академії та сертифікатом про акредитацію №2679972, виданим МОН України; експертним висновком акредитаційної експертизи освітньої діяльності на першому (бакалаврському) рівні вищої освіти за напрямком підготовки 6.030401 «Правознавство» у Академії та сертифікатом про акредитацію №2678996, виданим МОН України; експертними висновками чергової акредитаційної експертизи освітньої діяльності на першому (бакалаврському) рівні вищої освіти за напрямком підготовки 6.030402 «Правоохоронна діяльність» в Академії та сертифікатом про акредитацію №2684046, виданим МОН України; експертними висновками первинної акредитаційної експертизи освітньо-професійної програми «Право» щодо підготовки фахівців зі спеціальності 081 «Право» з галузі знань 08 «Право» на другому (магістерському) рівні вищої освіти та сертифікатом про акредитацію № 26000501 виданим МОН України.

Під час перебування позивача на посаді під його керівництвом Академія успішно пройшла процедури ліцензування та протягом 2016-2018 років отримала низку ліцензій на розширення провадження освітньої діяльності, що підтверджується ліцензією МОН України від 22.06.2016; наказом МОН України № 966л від 17.05.2016 на розширення ліцензії, перший (бакалаврський) рівень за спеціальностями 053 «Психологія» - 50 осіб, 081 «Право» - 370 осіб; другий (магістерський) рівень за спеціальністю 081 «Право» - 175 осіб; наказом МОН України № 827л від 29.04.2016 на розширення ліцензії, освітньо-кваліфікаційний рівень молодший спеціаліст за спеціальністю 5.03040102 «Правоохоронна діяльність» - 185 осіб; перший (бакалаврський) рівень за спеціальностями 6.030402 «Правоохоронна діяльність» - 50 осіб, 6.030401 «Правознавство» - 150 осіб; наказом МОН України № 51-л від 17.03.2017 на розширення ліцензії, перший (бакалаврський) рівень за спеціальністю 051 «Економіка» - 50 осіб; наказом МОН України № 62-л від 31.03.2017 на розширення ліцензії, третій (освітньо-науковий) рівень за спеціальністю 081 «Право» - 20 осіб; наказом МОН України № 349-л від 05.04.2018 на розширення ліцензії, перший (бакалаврський) рівень за спеціальністю 262 «Правоохоронна діяльність» - 250 осіб; другий (магістерський) рівень за спеціальністю 262 «Правоохоронна діяльність» - 100 осіб; наказом МОН України № 3073-л від 21.12.2018 на розширення ліцензії, післядипломна освіта для осіб з вищою освітою за спеціальністю 262 «Правоохоронна діяльність» - 250 осіб; другий (магістерський) рівень за спеціальністю 262 «Правоохоронна діяльність», підвищення кваліфікації осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України - 250 осіб.

Судом першої інстанції в обґрунтування судового рішення зазначено та відповідачем не заперечується, що позивачем забезпечено виконання навчальних планів і програм, а також організацію контролю за навчальною діяльністю.

На виконання вищезазначених зобов`язань позивачем було вчинено наступні заходи:

1. Наказом №212 від 27.05.2016 введено в дію Положення про систему забезпечення Академією якості освітньої діяльності та якості вищої освіти (система внутрішнього забезпечення якості), яке у тому числі визначає і форми контролю навчального процесу, і систему запобігання та виявлення академічного плагіату;

2. Наказом №249/ОД від 08.08.2018 введено в дію оновлене Положення про організацію освітнього процесу Академії, яке у тому числі визначає форми навчання, форми організації освітнього процесу, порядок проведення контрольних робіт та атестаційної декади тощо;

3. Наказом №282/ОД від 30.08.2018 введено в дію оновлене Положення про організацію роботи екзаменаційної комісії Академії;

4. Наказом №173/ОД від 10.04.2019 введено в дію оновлене Положення про підготовку дипломної роботи здобувачами вищої освіти на другому (магістерському) рівні.

Також позивачем систематично здійснювалися додаткові заходи на виконання вищезазначених контрактних зобов`язань, зокрема:

- Наказом № 226/ОД від 19.06.2017 створено робочу групу з аналізу навчальних планів з урахуванням науково-педагогічного навантаження на 2017-2018 навчальний рік;

- Наказом № 50/ОД від 13.02.2018 створено робочу групу щодо вдосконалення навчальних планів підготовки бакалаврів та магістрів, що навчаються за спеціальністю 081 «Право»;

- Наказом № 242/ОД від 15.05.2019 створено робочу групу з перевірки навчально-методичного та дидактичного забезпечення освітнього процесу та організаційної документації кафедр Академії у 2018-2019 навчальному році.

Крім того, відповідно до Наказу МОН України від 27.10.2008 №977 «Порядку державної реєстрації та обліку відкритих науково-дослідних, дослідно-конструкторських робіт і дисертацій» в Українському інституті науково-технічної експертизи та інформації, зареєстровані теми досліджень, які проводять наукові, науково-педагогічні працівники та аспіранти і магістранти Академії в розрізі фундаментальних та прикладних наукових досліджень: «Права і свободи людини і громадянина та їх захист кримінально-правовими, кримінально-виконавчими засобами й системою заходів запобігання злочинам» (№0117и007206); «Кримінально-виконавча система України та її роль у розбудові правової та соціальної держави» (№0117и007209); «Проблеми національного та міжнародного права» (№0117и007208); «Психолого-педагогічні засади професійної освіти та діяльності пенітенціарного персоналу» (№0117и007207); «Вплив соціогуманітарного та економічного ландшафтів на життєдіяльність людини на зламі історичних епох» (№0117и007205).

У рамках міжнародного співробітництва Академією укладено договори та меморандуми про співпрацю з іноземними інституціями і закладами вищої освіти: Установою освіти «Полоцький державний університет» (Республіка Білорусь, м. Новополоцьк); Вищою технічною школою в Катовицях (Республіка Польща); Державним закладом «Науково-практичний центр проблем зміцнення законності та правопорядку Генеральної прокуратури Республіки Білорусь». Протягом 2016-2019 років 13 науково-педагогічних працівників Академії пройшли наукове стажування на базі закладів вищої освіти за кордоном (Республіка Польща, Фінляндська Республіка, Італійська Республіка) та отримали відповідні сертифікати. Співробітники Академії брали участь у Проекті міжнародної технічної допомоги ЄС «Еразмус+».

16.01.2019 позивачем на виконання пункту 6.3 розділу 6 Статуту Академії відзвітовано перед Загальними зборами трудового колективу Академії, що підтверджується протоколом №1 Загальних зборів трудового колективу Академії та звітом ректора про діяльність Академії в 2018 році та основні завдання на 2019 рік. Також звіт направлено відповідачу і зауважень від останнього не надходило (т. ІІІ а.с. 173-261).

Всі зазначені докази містяться в матеріалах справи (т. І а.с.172 т. IV а.с.14).

Колегія суддів апеляційного суду, оцінюючи зазначені обставини за внутрішнім переконанням, зазначає про їх повноту та достатність для висновку про недоведеність з боку Міністерства юстиції України факту порушення позивачем умов контракту, а саме підпунктів 1,5,9,18 пункту 6, посилання на яке міститься в оскаржуваному наказі про звільнення в якості підстави для його прийняття.

За вказаних обставин, позиція суду першої інстанції щодо протиправності наказу від 16.08.2019 № 2349/к як такого, що прийнято за відсутності передбачених підстав, а саме: за відсутності встановленого факту невиконання позивачем умов контракту, є обґрунтованою.

Доводи апеляційної скарги висновків суду у вказаній частині не спростовують.

Помилкове посилання судом першої інстанції в обґрунтування судового рішення на відсутність у відповідача у межах спірних правовідносин повноважень на прийняття наказу про звільнення без подання вищого колегіального органу громадського самоврядування, як і помилкове зазначення про недотримання відповідачем при звільненні вимог частини третьої статті 40 КЗпП, не є підставою для скасування рішення суду в частині визнання протиправним та скасування наказу від 16.08.2019 № 2349/к.

Так, зазначені доводи не спростовують позиції суду першої інстанції щодо протиправності наказу Міністерства юстиції України від 16.08.2019 № 2349/к в цілому, як такого, що прийнято на підставі непідтверджених висновків щодо порушення позивачем умов контракту.

З огляду на підтвердження під час апеляційного розгляду справи обґрунтованості позиції суду першої інстанції щодо протиправності наказу від 16.08.2019 № 2349/к «Про припинення контракту та звільнення», колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання протиправним та скасування наказу від 10.09.2019 № 2567/к «Про внесення змін до наказу Міністерства юстиції України від 16.08.2019 № 2349/к як його складової частини.

Аналізуючи доводи Міністерства юстиції України щодо правомірності наказу від 16.08.2019 № 2354/к «Про виконання обов`язків» як такого, що прийнято за наявності у відповідача повноважень на його прийняття, колегія суддів виходить з наступного.

Положеннями частини четвертої статті 42 Закону №1556-VII передбачено повноваження засновника новоутвореного закладу вищої освіти та уповноваженого ним органу призначати виконувача обов`язків керівника закладу вищої освіти, але не більш як на шість місяців.

Відповідно до пункту 6 частини другої статті 15 Закону №1556-VII засновник (засновники) закладу вищої освіти або уповноважений ним (ними) орган здійснює інші повноваження, передбачені законом і статутом закладу вищої освіти.

Згідно з пунктом 3.5.8 Статуту засновник як суб`єкт управління Академією призначає виконуючого обов`язки ректора Академії на строк не більше як на шість місяців.

Положеннями пункту 2-1 Методичних рекомендацій щодо особливостей виборчої системи та порядку обрання керівника закладу вищої освіти, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.12.2014 №726, передбачено право засновника призначати виконувача обов`язків керівника закладу вищої освіти з моменту утворення вакантної посади до обрання та/або призначення керівника в установленому законом порядку.

Аналіз наведених положень свідчить про наявність у відповідача у межах спірних правовідносин повноважень на призначення виконувача обов`язків керівника закладу вищої освіти у зв`язку з утворенням вакантної посади, але не більше як на шість місяців.

Водночас, враховуючи те, що необхідною умовою для призначення виконувача обов`язки є, у першу чергу, наявність вакантної посади, зважаючи на обґрунтованість позиції суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову в частині визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України від 16.08.2019 № 2349/к «Про припинення контракту та звільнення», прийняття якого і зумовило появу вакантної посади керівника закладу вищої освіти, колегія суддів погоджується із позицією суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову в частині визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України від 16.08.2019 № 2354/к «Про виконання обов`язків» як вимоги, яка є похідною від вимоги про визнання протиправним та скасування наказу від 16.08.2019 № 2349/к «Про припинення контракту та звільнення».

Суд апеляційної інстанції також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час прийняття заяви про уточнення позовних вимог позивача, оскільки обставини, якими заявник обґрунтовує можливе порушення мали місце під час ухвалення Чернігівським окружним адміністративним судом рішення від 24.09.2019, яке вже скасовано постановою Верховного Суду від 08.09.2021.

З урахуванням викладеного, зважаючи на обґрунтованість позиції суду першої інстанції щодо протиправності наказів Міністерства юстиції України 16.08.2019 № 2349/к «Про припинення контракту та звільнення», від 10.09.2019 №2567/к «Про внесення змін до наказу Міністерства юстиції України від 16.08.2019 № 2349/к «Про припинення контракту та звільнення» та від 16.08.2019 № 2354/к «Про виконання обов`язків», колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для вжиття заходів судового захисту прав позивача за вказаним позовом.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову не спростовують.

У той же час судом апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду встановлено, що судом першої інстанції щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджено докази та зроблено висновок щодо відсутності підстав для її задоволення, у резолютивній частині не ухвалено рішення по суті.

Так, згідно з матеріалами справи позивачем при поданні позову заявлено, у тому числі, вимогу щодо його поновлення на посаді ректора Академії Державної пенітенціарної служби з 16.08.2019.

Судом першої інстанції за результатами розгляду справи зазначено, що 06.04.2021 між відповідачем та ОСОБА_1 укладено новий контракт зі строком дії до 07.04.2026, у зв`язку з чим поновлення позивача на посаді не є можливим, оскільки право останнього вже захищено саме укладенням нового контракту.

Колегія суддів апеляційного суду, з огляду на встановлений факт укладення нового контракту від 06.04.2021, погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для захисту порушеного права позивача за вказаним позовом шляхом поновлення його на роботі.

У той же час, зважаючи на те, що судом першої інстанції щодо розглянутої позовної вимоги в резолютивній частині не ухвалено відповідного рішення, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції шляхом доповнення його резолютивної частини абзацом 5 наступного змісту: «у задоволенні позову в частині позовних вимог про поновлення ОСОБА_1 на посаді ректора Академії Державної пенітенціарної служби з 16.08.2019 - відмовити».

Відповідно до частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною четвертою статті 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду у справі №620/2488/19 змінити, доповнивши його резолютивну частину абзацом п`ятим наступного змісту:

«У задоволенні позову в частині позовних вимог про поновлення ОСОБА_1 на посаді ректора Академії Державної пенітенціарної служби з 16.08.2019 - відмовити».

В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду у справі №620/2488/19 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Академія Державної пенітенціарної служби, про визнання протиправними та скасування наказів - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена, з урахуванням положень статті 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя С.Б. Шелест

Судді О.М. Кузьмишина

О.Є. Пилипенко