Справа № 440/13666/21
Суддя: О.О. Кукоба
Дата ухвалення: 2022-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

13 липня 2022 року м. ПолтаваСправа №440/13666/21

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Кукоби О.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Громадянина Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 до управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державна міграційна служба України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

1. Стислий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

Громадянин Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 (надалі також позивач) звернувся до суду з позовом до управління Державної міграційної служби України в Полтавській області (надалі - відповідач, УДМС України в Полтавській області), у якому просив:

визнати неправомірним та скасувати наказ УДМС України в Полтавській області від 07.10.2021 №168 про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати УДМС України в Полтавській області у відповідності з процедурою, передбаченою статтею 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтував посиланням на те, що спірне рішення прийняте відповідачем без врахування всіх обставин, якими позивач обґрунтовував наявність підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Звертав увагу на те, що ним надані достатні та переконливі свідчення про побоювання повернення до країни громадянської належності та третьої країни, з якої він прибув в Україну (Катару) через побоювання за своє життя та здоров`я.

2. Позиція відповідача.

Відповідач позов не визнав, у відзиві на позов представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю /а.с. 57-59/. Свою позицію обґрунтував посиланням на те, що спірне рішення вважає правомірним та обґрунтованим, а позовні вимоги - безпідставними. Наголошував на тому, що позивач повторно звернувся до органу міграції із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та у поданій заяві повідомив тотожні обставини: побоювання за своє життя та здоров`я у Державі Катар через нібито сфабриковану проти нього кримінальну справу з метою притягнення до відповідальності через коментарі у соціальних мережах про невдоволення політикою Держави Катар стосовно Арабської Республіки Єгипет. Відповідач зазначив, що заявлена позивачем інформація під час повторного звернення за міжнародним захистом не містила нових, обґрунтованих, достовірних та несуперечливих відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині його особисто за політичною, релігійною чи іншими ознаками, що у силу положень частини шостої статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" є безумовною підставою для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 22.11.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі, а її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Цією ухвалою до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено Державну міграційну службу України.

Представник третьої особи у наданих до суду письмових поясненнях просила відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на їх безпідставність, зазначивши, що позивач у заяві від 07.10.2021 зазначив обставини, ідентичні тим, за якими йому раніше було відмовлено у наданні тимчасового захисту в Україні /а.с. 39-40/.

Ухвалою від 24.01.2022 суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Позивач у підготовчі засідання 22.01.2022 та 17.05.2022 не з`явився, про їх проведення повідомлений завчасно та належним чином /а.с. 113, 125/, причин неявки суду не повідомив.

У підготовчому засіданні 17.05.2022 протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судове засідання 21.06.2022 позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений, причин неявки суду не повідомив.

Повідомлення про виклик позивача до суду було також розміщено на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет.

Відповідно до частини першої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

На цій підставі, суд визнав за можливе провести розгляд справи за відсутності позивача.

Представник відповідача надала до суду заяву про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Третя особа явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечила.

Згідно з частиною дев`ятою статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Зважаючи на достатність наданих сторонами доказів та повідомлених обставин для ухвалення рішення по суті позовних вимог, з огляду на неявку у судове засідання 21.06.2022 усіх учасників справи, суд завершив розгляд справи у порядку письмового провадження.

Обставини справи

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Арабської Республіки Єгипет, що підтверджено копією паспортного документа № НОМЕР_1 /а.с. 79/.

21.01.2019 позивач прибув в Україну та був затриманий Державною прикордонною службою України з огляду на перебування у міжнародному розшуку за ініціативою Держави Катар через звинувачення у вчиненні шахрайських дій, що спричинили збитки приватній особі у великих розмірах.

02.09.2019 ОСОБА_1 звернувся до УДМС України в Полтавській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту /а.с. 131/.

У заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 02.09.2019 позивач зазначив, що обставиною, яка змусила його звернутися до ДМС України із вказаною завою, є побоювання бути заарештованим службою безпеки Катару за його висловлювання в соціальних мережах стосовно політики Катару відносно Єгипту. Під час проведення співбесіди, повідомляючи про небезпеку в країні постійного проживання (Катар), він стверджує, що стосовно нього навмисно сфальсифікована кримінальна справа за фактами шахрайства та привласнення грошових коштів у великих розмірах з метою притягнення його до відповідальності за політичні переконання, а саме: коментарі в соціальних мережах про зовнішню і внутрішню політику своєї країни (Єгипту) та про підтримку тероризму з боку Держави Катар /а.с. 132-136/.

За результатами розгляду вказаної заяви, УДМС України в Полтавській області 19.12.2019 складено висновок, яким рекомендовано прийняти рішення про відмову громадянину Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки його заява є очевидно необґрунтованою /а.с. 138-142/.

Рішенням ДМС України від 27.12.2019 №470-19 громадянину Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки його заява не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частин першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" /а.с. 137/.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.05.2020 у справі №440/450/20, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 10.11.2020, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено повністю /а.с. 41-45, 46-50/.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що позивач не надав доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не навів існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та наявності правомірних підстав для прийняття органами ДМС України рішення про надання йому захисту в Україні.

07.10.2021 позивач повторно звернувся до УДМС України в Полтавській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту /а.с. 63-66, 74-75/.

У заяві-анкеті позивач зазначив, що підставою для звернення за захистом в Україні є висловлені ним коментарі у соціальних мережах про зовнішню та внутрішню політику країни громадянської належності (Арабської Республіки Єгипет).

Наказом УДМС України в Полтавській області від 07.10.2021 №168 "Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" позивачу відмовлено у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з раніше прийнятим стосовно нього рішенням ДМС України від 27.12.2019 №470-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту /а.с. 94/.

Не погодившись з цим наказом, позивач оскаржив його до суду.

Норми права, якими урегульовані спірні відносини

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту в Україні визначено Законом України від 08.07.2011 №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (надалі - Закон №3671-VI).

За змістом статті 1 названого Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Таке ж саме визначення терміну "біженець" містить і підпункт 2 пункту "А" статті 1 Конвенції про статус біженців від 28.07.1951, до якої Україна приєдналася згідно із Законом від 10.01.2002 №2942-III.

Таким чином, поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, а саме: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності, або за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) такі побоювання мають бути пов`язані з ознаками расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно із визначенням, наведеним у пункту 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Як визначено частиною першою статті 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

А відповідно до частини другої цієї статті, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов`язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

У силу частини шостої статті 5 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначають Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884 (надалі Правила №649).

Відповідно до пункту 2.1 Правил №649 уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1); в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) проводить дактилоскопію заявника; ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

За змістом пунктів 2.2, 2.4 Правил №649 рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

У разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3); під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Оцінка судом обставин справи

Згідно з частиною другою статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У цій справі предметом спору є правомірність рішення органу міграції, що набуло форму наказу від 07.10.2021 №168, про відмову позивачу в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи з приписів частини другої статті 2 КАС України, суд перевіряє відповідність такого рішення критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, а саме, чи прийнято це рішення: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Так, зі змісту наказу від 07.10.2021 №168 суд встановив, що позивачу відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки рішенням ДМС України від 27.12.2019 №470-19 йому вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому у висновку від 07.10.2021 посадова особа органу міграції зазначила, що повторна заява позивача від 07.10.2021 не містила посилань на нові обставини, що свідчили б про наявність підстав для звернення позивача за захистом в Україні /а.с. 95/.

Оцінюючи спірний наказ на його відповідність критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, суд зважає на такі обставини.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Аналізуючи наведені положення законодавства суд зазначає, що у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з частиною п`ятою статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у постанові від 27.01.2020 у справі №420/1618/19 розглянув правовідносини, аналогічні спірним, та зазначив: "рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, поданими особами, яким раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю відповідних підстав у тому випадку, якщо не змінились умови. Отже, якщо визначені умови змінились, у центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відсутні підстави для відмови в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У статті 33 Глави 3 Розділу 2 Директиви Європейського парламенту та ради ЄС 2013/32/EU від 26 червня 2013 року "Про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту" (перероблена) міститься перелік випадків, коли держави можуть визнати заяву про надання міжнародного захисту неприйнятою до розгляду, серед яких: інша держава надала міжнародний захист; держава, яка не є членом ЄС, вважається першою країною, яка надала заявнику притулок; згідно зі статтею 35 країна, яка не є членом ЄС, вважається безпечною для заявника третьою країною; згідно зі статтею 38 заява є повторною заявою, в якій заявник не надав або в якій не були виявлені нові дані або висновки, які стосуються розгляду заявника в якості особи, що має право на міжнародний захист відповідно до Директиви 2011/95/EU.

Відповідно до пункту 36 Директиви Європейського парламенту та ради ЄС 2013/32/EU від 26 червня 2013 року якщо заявник подає повторно заяву без надання нових доказів або аргументів неспіврозмірно було б вимагати від держави-члена ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. В таких випадках держави-члени повинні відхилити заяву як неприпустиму для розгляду згідно принципу неприпустимості повторного розгляду.".

За обставин цього спору суд встановив, що позивач 07.10.2021 повторно звернувся до УДМС України в Полтавській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За попередньою заявою від 02.09.2021 ДМС України рішенням від 27.12.2019 №470-19 відмовила у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а суди у справі №440/450/20 відмовили у скасуванні цього рішення.

При цьому, як підтверджено залученими до матеріалів справи копіями заяв-анкет від 02.09.2019 та від 07.10.2021, позивач у обох випадках посилався на побоювання бути заарештованим за його висловлювання в соціальних мережах.

Таким посиланням була надана оцінка під час ухвалення ДМС України рішення від 27.12.2019 №470-19, а також у ході розгляду судами справи №440/450/20.

Зокрема, як орган міграції, так і судові інстанції в своїх рішеннях зазначили, що за результатами розгляду відомостей, наведених позивачем у заяві-анкеті від 02.09.2019, та співбесід останнього з посадовими особами органу міграції не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати жертвою переслідувань в Державі Катар за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань або жертвою застосування смертної кари, виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання, що у свою чергу свідчить про відсутність у заявника передумов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

З урахуванням наведеного, суд погоджується з висновком відповідача про те, що заявлена позивачем інформація під час повторного звернення за міжнародним захистом не містила нових, обґрунтованих, достовірних та несуперечливих відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині його особисто за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Посилання позивача на укладення шлюбу з громадянкою України ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 суд визнає безпідставними, адже залученою до матеріалів справи копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 /а.с. 88/ підтверджено, що шлюб зареєстрований ще 20.01.2017, тобто до першого звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 02.09.2019 і відповідні обставини були враховані під час ухвалення попереднього рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Стосовно доводів позивача про народження у нього в Україні ІНФОРМАЦІЯ_3 доньки від громадянки Латвії ОСОБА_4 , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 /а.с. 89/, суд погоджується з доводами відповідача, що наведена обставина не є підставою для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, оскільки не відноситься до визначених Конвенцією про статус біженців від 28.07.1951 та Законом №3671-VI підстав для надання особі статусу біженця, адже така обставина не пов`язана з ситуацією у країні громадянської належності позивача (Арабська Республіка Єгипет) чи в країні, з якої позивач прибув до України (Держава Катар).

Отже, суд констатує, що підстави, викладені позивачем у заяві від 07.10.2021, дійсно є тотожними вказаним ним обставинам звернення за захистом в Україні у попередній заяві від 02.09.2019.

А тому, відповідач зробив обґрунтований висновок про те, що за відсутності нових підстав та за наявності чинного рішення органу міграції про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, повторне звернення позивача розглядається як зловживання процедурою з метою легалізації на території України.

Суд вважає такий висновок і спірний наказ правомірними, оскільки аналіз матеріалів особової справи позивача з точки зору оцінки його тверджень дозволяє зробити висновок про те, що заявник не довів неможливість повернення до країни своєї громадянської належності через об`єктивні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI.

Позивачем не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності; не надано ніяких переконливих доказів про факти погроз, його переслідування на Батьківщині, які б слугували причиною неможливості повернення до Арабської Республіки Єгипет чи Держави Катар; до заяви про надання статусу біженця не додано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця.

Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати самостійною підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни походження позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29.10.2020 у справі №826/17900/16.

Про нещирість позивача у питанні отримання захисту в Україні свідчить його нелегальне прибуття в Україну та звернення за захистом лише через понад сім місяців після перетину державного кордону України, а вдруге - майже через два роки після отримання відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Окрім того, суд враховує, що позивач після подання цього позову, у ході здійснення судом підготовчого провадження та розгляду справи по суті до суду не з`являвся, позицію з приводу заявленого позову не висловив, жодних пояснень по суті спору не надав.

Зважаючи на встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими урегульовано спірні відносини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову повністю.

Розподіл судових витрат

Згідно з частиною першою 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивач від сплати судового збору звільнений.

Відповідач доказів понесення судових витрат не надав.

Отже, підстави для розподілу судових витрат у відповідності до вимог статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 2, 3, 6-10, 71-77, 90, 205, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, Полтавський окружний адміністративний суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Громадянина Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 до управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державна міграційна служба України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга в електронній формі подається через Електронний кабінет користувача підсистеми "Електронний суд" безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду, а у паперовій формі через Полтавський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів після складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.О. Кукоба