Справа № 640/21690/20
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2022-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Беспалова О.О. та Глущенко Я.Б.,

при секретарі - Ткаченко В.В.,

за участю:

представника відповідача: - Зуєва Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства охорони здоров`я України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2020 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Міністерства охорони здоров`я України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльності Міністерства охорони здоров`я України щодо ненадання публічної інформації на запит;

- зобов`язати Міністерство охорони здоров`я України надати позивачу повну інформацію згідно інформаційного запиту позивачу;

- стягнення з Міністерства охорони здоров`я України моральної шкоди у розмірі 1 500,00 грн.

- притягнути винних осіб до адміністративної відповідальності.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 листопада 2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач - Міністерство охорони здоров`я України звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Згідно Довідки Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2022 року розгляд апеляційної скарги Міністерства охорони здоров`я України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 листопада 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, призначений на 29 березня 2022 року, не здійснювався у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану та відповідно до рекомендацій Ради суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, оприлюднених 02 березня 2022 року і наказу голови Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 березня 2022 року № 16 "Про встановлення особливого режиму роботи Шостого апеляційного адміністративного суду в умовах воєнного стану".

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 червня 2022 року продовжено строк розгляду справи на більш тривалий, розумний термін, розгляд справи призначено на 05.07.2022 року о 10:30 год., зал судового засідання № 1.

22 червня 2022 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 22341, позивачем подано клопотання про зобов`язання органу місцевого самоврядування надати спецтранспорт для перевезення лежачих хворих. Дане клопотання обґрунтовано тим, що нормами КАС України не передбачено компенсації витрат на прибуття до суду лежачих хворих, позаяк позивач бажає, з метою забезпечення захисту своїх прав, бути присутнім у судовому засіданні.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2022 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зобов`язання органу місцевого самоврядування надати спецтранспорт для перевезення лежачих хворих - відмовлено, роз`яснено позивачу право на участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Відзив на апеляційну скаргу від Міністерства охорони здоров`я України до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що Міністерством охорони здоров`я України частково надано відповідь виключно на 1 та 2 запитання, в той час як відповіді на запитання 3, 4, 5, 6 взагалі надано не було, так як МОЗ України не володіє зазначеною інформацією, оскільки вона не передбачена статичними формами, разом з тим такі твердження є необґрунтованими, адже саме МОЗ має володіти інформацією стосовно того, які медичні установи проводять операції відповідного виду, у цьому випадку, з видалення (резекції) гетеропічних осифікатів та чи можливе надання медичної допомоги у вигляді видалення (резекції) гетеропічних осифікатів в закладах охорони здоров`я України, крім того, за статусом та характером діяльності відповідачу має бути відомо, хто володіє запитуваною інформацією, однак відповідач, всупереч вимогам Закону України «Про доступ до публічної інформації» не направив цей запит належному розпоряднику.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до МОЗ України із запитом про доступ до публічної інформації від 02 липня 2020 року, у якому просив на підставі Закону України «Про доступ до публічної інформації» надати йому таку інформацію:

1) яким чином надається медична допомога хворому з діагнозом: гетеропічна осифікація;

2) яким чином надається медична допомога хворому з діагнозом: гетеропічна осифікація внаслідок чого утворилися анкілози суглобів через що хворий не може задовольняти свої потреби;

3) які медичні установи проводять операції з видалення (резекції) гетеропічних осифікатів;

4) скільки було вдало проведених операцій з видалення (резекції) гетеропічних осифікатів;

5) чи можливе надання медичної допомоги в вигляді видалення (резекції) гетеропічних осифікатів в закладах охорони здоров`я України;

6) чому відсутні нормативні акти щодо лікування гетеропічних осифікатів.

Позивач зазначає, що у зв`язку з неотриманням відповіді на вказаний запит, звернувся зі скаргою до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, у якій просив зобов`язати МОЗ надати відповідь на запит на інформацію та притягнути винних осіб до дисциплінарної відповідальності.

У відповідь на скаргу, від Секретаріату Верховної Ради України з прав людини надійшов лист від 28 серпня 2020 року №24319.4/Р-12784.3/20/30.1, у якому повідомляється, що з метою з`ясування наведених у скарзі обставин до МОЗ направлено відповідний лист, за результатами аналізу отриманої інформації прийматиметься рішення щодо подальших заходів реагування.

Листом від 03 вересня 2020 року №25-05/17/2601/ЗПІ-20/3017 МОЗ, зокрема, повідомило, що не володіє інформацією, запитуваною у питаннях 3, 4, 5, 6, так як така інформація не передбачена статистичними даними.

Позивач, вважаючи дії відповідача щодо неналежного розгляду його запиту, звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон 2939-VI).

Відповідно до ч.1 ст.. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» закріплено право запитувача на доступ до публічної інформації, яке гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати інформацію.

Пункт 1 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначає обов`язок розпорядників інформації надавати достовірну, точну та повну інформацію. Достовірність, точність і повність наданої інформації може бути встановлена лише, якщо її носій (копії документів) належним чином засвідчений уповноваженим органом. Відповідно до ч.1, 2 та 5 ст. 19 вищевказаного Закону запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Запит на інформацію має містити:

1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є;

2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо;

3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Згідно ч.1 ст. 13 вищевказаного Закону розпорядниками інформації визначаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження.

Приписами частини першої статті 22 Закону №2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Відповідно до частини 3 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Так, відповідно до запиту позивача (а.с.8), останній просив надати йому інформацію щодо гетеропічної осифікації: яким чином надається медична допомога хворому, які медичні установи проводять операції з видалення гетеропічних осифікацій, яка кількість успішних операцій, чи можливе надання такого роду допомогу в Україні тощо.

Втім, із відповіді на вказаний вище запит вбачається, що відповідачем частково надано відповідь виключно на 1 та 2 запитання, в той час як відповіді на запитання 3, 4, 5, 6 взагалі надано не було, так як МОЗ України не володіє зазначеною інформацією, оскільки вона не передбачена статичними формами (а.с.10 - 11).

Пунктом 1 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №267 (далі по тексту - Положення) передбачено, що Міністерство охорони здоров`я України (МОЗ) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Основними завданнями МОЗ є забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері охорони здоров`я (пункт 3 Положення).

Пунктом 4 Положення визначено, що МОЗ відповідно до покладених на нього завдань, у сфері охорони здоров`я, зокрема, затверджує порядок надання медичної допомоги лікарями та іншими медичними працівниками і порядок направлення пацієнтів до закладу охорони здоров`я, що надає медичну допомогу відповідного виду; здійснює: ліцензування господарської діяльності з медичної практики; акредитацію закладів охорони здоров`я у порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України; організацію екстреної медичної допомоги, медичної допомоги на первинному, вторинному (спеціалізованому) та третинному (високоспеціалізованому) рівні, паліативної медичної допомоги та медичної реабілітації, організацію надання медичної допомоги за спеціальностями, у тому числі із застосуванням телемедицини; контроль і нагляд за додержанням законодавства про охорону здоров`я.

Виходячи зі змісту наведених положень законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що саме МОЗ має володіти інформацією стосовно того, які медичні установи проводять операції відповідного виду, у цьому випадку, з видалення (резекції) гетеропічних осифікатів та чи можливе надання медичної допомоги у вигляді видалення (резекції) гетеропічних осифікатів в закладах охорони здоров`я України.

Вказаного в апеляційній скарзі відповідачем не спростовано.

Крім того, за статусом та характером діяльності відповідачу має бути відомо, хто володіє запитуваною інформацією, однак відповідач, всупереч вимогам Закону України «Про доступ до публічної інформації» не направив цей запит належному розпоряднику.

Посилання відповідача на те, що запитувана інформація не зафіксована будь-якими засобами на будь-яких носіях, як на підставу для відмови у задоволенні запиту, суд не приймає до уваги з огляду на наступне.

Частиною другою статті 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що цей Закон не поширюється, зокрема, на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Отже, отримавши запит на інформацію, поданий згідно із Законом України «Про доступ до публічної інформації», який за своїм змістом є зверненням у розумінні Закону України «Про звернення громадян», розпорядник інформації повинен відмовити у задоволенні такого запиту через невідповідність його предмета вимогам закону (пункт 2 частини п`ятої статті 19, пункту 4 частини першої статті 22 Закону України Законом України Про доступ до публічної інформації ), та, з урахуванням принципів добросовісності і розсудливості, розглянути запит за Законом України «Про звернення громадян».

У разі, якщо запит на інформацію, який подано згідно із Законом України «Про доступ до публічної інформації», за своїм змістом поєднує предмет регулювання Закону України «Про звернення громадян» та Закону України «Про доступ до публічної інформації», то такий запит-звернення повинен розглядатися у відповідних частинах у строк та порядок, передбачені відповідними законами.

Таким чином, у разі, якщо частина запитуваної позивачем інформації за своїм змістом не підлягає розгляду в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації», то такий запит у цій частині має бути розглянутий у порядку Закону України «Про звернення громадян», однак, усупереч вимогам добросовісності і розсудливості, які в силу статті 2 КАС України є одними з критеріїв оцінки в порядку судового контролю адміністративним судом, МОЗ не роз`яснило позивачу можливості розгляду його звернення відповідно до Закону України «Про звернення громадян», відповідно, не розглянуло його запит згідно з нормами цього Закону.

Правовий висновок аналогічного змісту міститься в постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №813/3059/16.,

Щодо позовної вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 заподіяної йому моральної шкоди в розмірі 1500 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Обґрунтовуючи вказану позовну вимогу, позивач зазначив про те, що останній є людиною з тяжкою формою інвалідності та звертався до медичних установ з проханням про надання медичної допомоги у вигляді видалення гетероскопічних осифікатів, але отримував відмови через те, що дані медичні установи не проводять таких операцій, після чого був змушений звернутися до МОЗ, проте внаслідок протиправною бездіяльності останнього так і не зміг звернутися до медичних установ за медичною допомогою, що призвело до фізичних та душевних страждань.

Відповідач у апеляційній скарзі заперечував проти задоволення вказаної вимоги, з огляду на її недоведеність позивачем.

Разом з тим, відповідачем не було надано доказів, які б спростовували пояснення позивача.

Колегія суддів звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17, відповідно до якої виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що встановлення судом протиправних дій щодо неналежного розгляду запиту позивача, а також враховуючи, що запит пов`язаний з отриманням медичної допомоги, вже є достатнім доказом того, що позивачу завдано моральної шкоди.

Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу Міністерства охорони здоров`я України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 листопада 2021 року - без змін.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства охорони здоров`я України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 листопада 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: О.О.Беспалов

Я.Б.Глущенко

Повний текст виготовлено 12 липня 2022 року.