Справа № 620/16622/21
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2022-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 січня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1, в якому просив:

1) визнати неправомірними дії відповідача щодо виплати йому індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 у розмірі 4435,66 грн;

2) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 з урахуванням базового місяця - січень 2008 року, з урахуванням попередньо виплаченої індексації у розмірі 4435,66 грн.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.07.2021 у справі №620/5055/21, яке набрало законної сили 06.08.2021, позовні вимоги задоволено частково та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018..

Однак, на думку позивача, на виконання вказаного рішення суду відповідачем протиправно проведено нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за спірний період в сумі 4435,66 грн. із застосуванням невірного базового місяця.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 29.11.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

У подальшому, ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 січня 2022 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії закрито.

Роз`яснено позивачу, що, відповідно до частини другої статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що дані позовні вимоги є новими спірними правовідносинами, які виникли після виконання відповідачем рішення суду та виплати йому індексації у неналежному розмірі.

На думку позивача, у рамках даної справи спірним є лише питання розміру індексації, який був визначений із застосуванням неправильного базового місяця.

При цьому, посилання суду першої інстанції на практику Верховного Суду не є релевантним, оскільки правовідносини не є тотожними із даною справою.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем зазначено про те, що військова частина НОМЕР_1 являється державною установою, що фінансується з державного бюджету, та враховуючи, що механізму для виплати індексації за минулі роки немає, тому позовні вимоги є безпідставними.

Згідно частини другої ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 липня 2021 року у справі №620/5055/21 позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018. В решті позову відмовлено.

На виконання вказаного рішення суду відповідачем проведено нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за спірний період в сумі 4435,66 грн.

Однак, під час розрахунку індексації військовою частиною НОМЕР_1 невірно застосовано базовий місяць при її обчисленні, оскільки базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 має бути січень 2008 року, у той час як відповідачем застосовано грудень 2015 року.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Закриваючи провадження у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач у цій справі обрав спосіб захисту шляхом подання позову про визнання неправомірними дій та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 з урахуванням базового місяця - січень 2008 року, з урахуванням попередньо виплаченої індексації у розмірі 4435,66 грн., проте спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення, тому з огляду на положення пункту 1 частини першої статті 238 КАС України, даний спір не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

У силу вимог статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

Згідно частини другої ст. 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Положеннями ст. 382 КАС України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, до яких належать, зокрема, зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення тощо.

Крім того, приписами частини першої ст. 383 КАС України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Аналіз зазначених норм свідчить, що є наступні види судового контролю за виконанням судового рішення, такі як зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу (ст. 382 КАС України) та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду (ст. 383 КАС України).

Отже, процесуальним законом встановлено спеціальний порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15 (адміністративне провадження № К/9901/5159/18) звернув увагу, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Крім того, Верховний Суд зазначив, що наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС (ст. 382 КАС України), який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду у справі №620/5055/21 від 07 липня 2021 року, зокрема зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.

У вказаній справі, суд першої інстанції у справі №620/5055/21 дійшов висновку, що позивач має право на нарахування та отримання індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.

Тобто, предметом було саме відновлення порушеного права позивача на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення,

Частиною четвертою статті 78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У подальшому, на виконання вказаного рішення військовою частиною здійснено виплату індексації, втім, на думку позивача, з порушенням норм чинного законодавства, оскільки базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 має бути січень 2008 року, у той час як відповідачем застосовано грудень 2015 року.

З огляду на вказане, у зв`язку з порушенням механізму обчислення проведеної індексації грошового забезпечення, позивач у цій справі звернувся до суду з відповідним позовом, в якому просив зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 з урахуванням базового місяця - січень 2008 року.

Суд першої інстанції, закриваючи провадження на підставі положення статті 238 КАС України, зазначив, що за своєю суттю даний спір виник у зв`язку з невірним, на думку позивача, виконанням відповідачем рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.07.2021 у справі №620/5055/21, а тому позивач повинен звернутись до суду в рамках адміністративної справи № 620/5055/21 з заявою в порядку судового контролю за виконанням рішення згідно статті 383 КАС України, а не пред`являти новий адміністративний позов.

Дійсно, наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову.

Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що заявлені позовні вимоги у справі №620/16022/22 не стосуються саме порядку виконання судових рішень, оскільки суд під час розгляду справи №620/5055/21 не досліджував питання механізму розрахунку індексації грошового забезпечення, так як вказане питання не було предметом позову.

Окрім того, питання про те, який базовий місяць необхідно використовувати при нарахуванні індексації у зазначеній справі також не вирішувалось, оскільки суд вказав, що суд не може під час прийняття рішення вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце в майбутньому.

Тобто, спору в цій частині визначення базового місяця на час вирішення його у справі №620/5055/21 не існувало.

Отже, підсумовуючи наведені норми та обставини справи, судова колегія приходить до переконання, що у даному випадку вказані обставини виключають наявність підстав для закриття провадження у справі, а також необхідності реалізації позивачем в межах адміністративної справи № 620/5055/21 подання заяви в порядку судового контролю за виконанням рішення, як про це зазначав суд першої інстанції.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 12 травня 2022 року у справі № 120/3237/20-а.

Відтак, вимоги позивача в межах даної позовної заяви, можуть бути заявлені окремим адміністративним позовом та повинні оцінюватись судами на предмет правомірності таких вимог.

При цьому, суд звертає увагу, що питання стосовно доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.

Відповідно до вимог ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України - суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» («Bellet v. France», № 23805/94 п. 36) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» (Miragall Escolano and others v. Spain, заява № 38366/97) та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada Cavanilles v. Spain) ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Отже, виходячи з норм Конституції України, а також з норм міжнародного права, повернення адміністративного позову з формальних підстав може унеможливити доступ позивача до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.

За правилами частини третьої ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Згідно з ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Отже, враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження у справі - скасувати та направити справу до Чернігівського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 січня 2022 року - скасувати, а справу № 620/16622/21 направити до Чернігівського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук