Справа № 400/5397/20
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2022-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2022 р.м.ОдесаСправа № 400/5397/20
Головуючий в 1 інстанції: Мельник О.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Управління Держпраці у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року по справі за позовом Управління Держпраці у Миколаївській області до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма "Україна"» про застосування заходу реагування у сфері державного нагляду, -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2020 року Управління Держпраці у Миколаївській області (далі УДП) звернулось до суду з адміністративним позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма "Україна"» (далі СТОВ), в якому просило застосувати заходи реагування у сфері державного нагляду (контролю) до відповідача шляхом повної заборони виконання робіт та експлуатації устаткування підвищеної небезпеки, а саме: зерноочисного комплексу БЦС-50 (тік); експлуатацію будівлі на території току; експлуатацію електрообладнання підприємства; газонебезпечні роботи та роботи у вибухопожежонебезпечних зонах; виконання робіт в замкнутому просторі (ємностях); експлуатацію резервуару №1 об`єм - 10м3; резервуару №2 об`єм - 10м3, резервуару №3 об`єм - 25м3, резервуар №4 об`єм - 25м3 з дизельним пальним; роботи з використання та зберігання горючих рідин та устаткування, пов`язаного з використанням та зберіганням небезпечних речовин 1 і 2 класу небезпеки; зберігання добрива складного мінерального "Суперагро", марки NP-12:24, об`ємом 120 т 950 кг; виконання робіт з використання та зберігання небезпечних речовин 1 і 2 класу небезпеки; експлуатацію складу ПММ; відсторонити від виконання своїх посадових обов`язків відповідних (за переліком) працівників, які не пройшли навчання та перевірку знань.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову повністю.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення в частині з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що в період з 10.08.20 року по 21.08.2020 року посадовими особами УДП проведено планову перевірку дотримання вимог законодавчих та нормативно-правових актів з охорони праці та промислової безпеки відповідача СТОВ, що знаходиться за адресою: вул.Героїв Врадіївщини, 59, смт.Врадіївка, Врадіївський район, Миколаївська область, 56301, за результатами якої складено акт від 21.08.2020 №499.

Зазначеним актом зафіксовано порушення, зазначені у розділі V акту перевірки.

На підставі вказаного орган державного нагляду (контролю) склав припис №499 від 21.08.2020 р. щодо усунення порушень, виявлених під час здійснення заходу.

Вважаючи, що встановлені порушення, зазначені в акті за №7, 8, 10, 11, 13, 18-28, створюють загрози життю та здоров`ю працівників СТОВ, УДП звернулось з даним позовом про застосування заходів реагування у сфері державного нагляду.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем під час проведення перевірки, складання акту та припису не було встановлено у визначеному нормативно-правовими актами України порядку фактів та обставин, на які посилається останній.

Відповідно до ч. 1 ст.78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Для обгрунтування своїх доводів позивач не надав жодного доказу. Акт перевірки сам по собі не може бути достатнім, допустимим, належним та достовірним доказом, адже в його основу повинно бути покладено ряд інших доказів, які будуть прямо вказувати на порушення відповідачем правил нормативно-правових актів з питань охорони праці.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що лише частково відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.

Положеннями статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 4 ст.5 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Згідно положень ч.1 та 5 ст.160 КАС України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

В позовній заяві зазначаються, зокрема, зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.5 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Так, звертаючись з даним позовом до суду про застосування заходів реагування у сфері державного нагляду, УДП зазначало, що саме встановлені в акті порушення за №7, 8, 10, 11, 13, 18-28 створюють загрози життю та здоров`ю працівників СТОВ, а тому з врахуванням наведеного, колегія суддів надає правову оцінку даним спірним правовідносинам виключно щодо вказаних порушень.

Згідно з ч.2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.38 Закону України «Про охорону праці» державний нагляд за додержанням законів та інших нормативно-правових актів про охорону праці здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 № 877-V (далі Закон № 877-V), державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Статтею 4 Закону України «Про охорону праці» визначено, що державна політика в галузі охорони праці базується, у тому числі на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці.

Державна політика в галузі охорони праці спрямована на створення належних, безпечних і здорових умов праці, запобігання нещасним випадкам та професійним захворюванням та базується на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці.

Посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, мають право забороняти, зупиняти, припиняти, обмежувати експлуатацію підприємств, окремих виробництв, цехів, дільниць, робочих місць, будівель, споруд, приміщень, випуск та експлуатацію машин, механізмів, устаткування, транспортних та інших засобів праці, виконання певних робіт, застосування нових небезпечних речовин, реалізацію продукції, а також скасовувати або припиняти дію виданих ними дозволів і ліцензій до усунення порушень, які створюють загрозу життю працюючих (частина перша статті 39 Закону України «Про охорону праці»).

Згідно пункту 5 статті 4 Закон № 877-V виробництво (виготовлення) або реалізація продукції, виконання робіт, надання послуг суб`єктами господарювання можуть бути призупинені виключно за рішенням суду.

Відповідно до пункту 7 статті 7 Закону №877-V на підставі акта, складеного за результатами здійснення заходу, в ході якого виявлено порушення вимог законодавства, орган державного нагляду (контролю) за наявності підстав для повного або часткового зупинення виробництва (виготовлення), реалізації продукції, виконання робіт, надання послуг звертається у порядку та строки, встановлені законом, з відповідним позовом до адміністративного суду.

Згідно з постановою КМУ від 11.02.2015 року №100 утворено УДП шляхом реорганізації Територіального Управління Держгірпромнагляду у Миколаївській області та Територіальної державної інспекції з питань праці у Миколаївській області.

Наказом Держпраці України від 03.08.2018 року №84 затверджено Положення про УДП, згідно з пунктом 1 якого, Управління Держпраці є територіальним органом Державної служби України з питань праці, що їй підпорядковується. Одним з основних завдань Управління є реалізація державної політики у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами, здійснення державного гірничого нагляду.

Так, пунктом 20 акту перевірки визначено, що суб`єктом господарювання не проведена ідентифікація складу ПММ, а саме дизельного пального: резервуар №1 об`єм -10 м3, резервуар №2 об`єм 10 м3, резервуар №3 об`єм - 25 м3, резервуар №4 об`єм - 25 м3, чим порушено п.3 Порядку ідентифікації та обліку об`єктів підвищеної небезпеки, затвердженого постановою КМУ від 11.07.2002 № 956 (далі Порядок 956).

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками позивача та зазначає, що п.1 Порядку №956 передбачено, що дія цього Порядку поширюється на всіх суб`єктів господарювання, у власності або користуванні яких є об`єкти, де можуть використовуватися або виготовляються, переробляються, зберігаються чи транспортуються небезпечні речовини (далі - потенційно небезпечні об`єкти), а також на всіх суб`єктів господарювання, які мають намір розпочати будівництво потенційно небезпечних об`єктів.

Відповідно до п.3, 4 та 6 Порядку №956 суб`єкт господарювання, у власності або користуванні якого є хоча б один потенційно небезпечний об`єкт чи який має намір розпочати будівництво такого об`єкта, організовує проведення його ідентифікації.

Потенційно небезпечний об`єкт вважається об`єктом підвищеної небезпеки відповідного класу у разі, коли значення сумарної маси небезпечної або декількох небезпечних речовин, що використовуються або виготовляються, переробляються, зберігаються чи транспортуються на об`єкті, дорівнює або перевищує встановлений норматив порогової маси.

Під час проведення ідентифікації для кожного потенційно небезпечного об`єкта розраховується сумарна маса кожної небезпечної речовини із зазначених у нормативах порогових мас індивідуальних небезпечних речовин або кожної небезпечної речовини, яка за своїми властивостями може бути віднесена до будь-якої категорії або до декількох категорій небезпечних речовин згідно із зазначеними нормативами.

З матеріалів справи (а.с.34 зворотній бік) вбачається, що відповідачем підтверджено факт наявності підземних резервуарів на його території, водночас, позивач надав суду докази отримання СТОВ ліцензії на зберігання пального (для потреб власного споживання чи для промислової переробки) терміном дії з 16 квітня 2020 року по 16 квітня 2025 року, а також докази (а.с.47) постачання пального автотранспортом.

Відповідно до ч.1 ст.78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Колегія суддів вважає необхідним враховувати правову позицію ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (рішення від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), п. 43 (з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey). Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

З огляду на зазначене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність «поза розумним сумнівом» наявності в користуванні СТОВ потенційно небезпечного об`єкту, що свідчить про наявність у відповідача обов`язку організувати проведення його ідентифікації, чого зроблено не було.

Стосовно п.21 акту, за яким при визначені класу небезпеки об`єкту, отримати дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки, а саме: використання та зберігання горючих рідин та устаткування, пов`язаного з використанням та зберіганням небезпечних речовин 1 і 2 класу небезпеки, чим порушено п.1 дод.2, п.1 дод.3 Порядку №1107, колегія суддів зазначає про його обґрунтованість з огляду на таке.

Пунктом 1 Порядку видачі дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устатковання підвищеної небезпеки, затвердженим постановою КМУ від 26 жовтня 2011 року №1107 визначено, що цей Порядок визначає процедуру видачі або відмови у видачі, переоформлення, анулювання Держпраці та її територіальними органами дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устатковання підвищеної небезпеки (далі - дозвіл).

Відповідно до п.6 та 7 вказаного порядку дозвіл за формою згідно з додатком 1 видається роботодавцеві - на виконання робіт підвищеної небезпеки, що зазначені у додатку 2, або на експлуатацію машин, механізмів, устатковання підвищеної небезпеки, що зазначені у додатку 3.

Дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устатковання підвищеної небезпеки видається територіальним органом Держпраці за місцем державної реєстрації юридичної особи або фізичної особи - підприємця.

Згідно п.1 Додатку 2 до переліку видів робіт підвищеної небезпеки віднесено виробництво (виготовлення), використання, переробка, зберігання, транспортування, застосування, утилізація та знешкодження вибухопожежонебезпечних і небезпечних речовин 1 і 2 класу небезпеки, горючих рідин, маса яких дорівнює або перевищує значення нормативів порогових мас, що визначені постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2002 р. № 956 Про ідентифікацію та декларування безпеки об`єктів підвищеної небезпеки.

Згідно п.1 Додатку 3 до переліку машин, механізмів, устатковання підвищеної небезпеки віднесено устатковання, пов`язане з виробництвом (виготовленням), використанням, переробкою, зберіганням, транспортуванням, застосуванням, утилізацією чи знешкодженням вибухопожежонебезпечних і небезпечних речовин 1 і 2 класу небезпеки, маса яких дорівнює або перевищує нормативи порогових мас, що визначені постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2002 р. №956 Про ідентифікацію та декларування безпеки об`єктів підвищеної небезпеки.

Крім того, пунктом 24 акту визначено, що суб`єктом господарювання не представлена проектна та технічна документація складу ПММ, паспорти на ємності №1, №2, №3, №4 та паливно-роздавальну колонку, що є порушенням cт. 21 Закону України "Про охорону праці".

Положеннями статті 21 вказаного закону передбачено, що виробничі будівлі, споруди, машини, механізми, устаткування, транспортні засоби, що вводяться в дію після будівництва (виготовлення) або реконструкції, капітального ремонту тощо, та технологічні процеси повинні відповідати вимогам нормативно-правових актів з охорони праці.

Проектування виробничих об`єктів, розроблення нових технологій, засобів виробництва, засобів колективного та індивідуального захисту працюючих повинні провадитися з урахуванням вимог щодо охорони праці. Експертиза проектів будівництва на їх відповідність нормативно-правовим актам з охорони праці проводиться відповідно до статті 31 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Колегія суддів зазначає, що з огляду на доведеність факту використання позивачем складу ПММ, ємностей, та враховуючи не надання СТОВ ні під час перевірки, ні в судах першої та апеляційної інстанції вищевказаної проектної та технічної документації, а також дозволу на виконання робіт підвищеної небезпеки, то наявність порушень, зазначених в п.21 та 24 акту, є доведеною.

Також, п.27 акту визначено, що завідувач складом ПММ ОСОБА_1 та водій ОСОБА_2 не пройшли спеціальне навчання оператора - заправника, навчання та перевірку знань з питань охорони праці, що є порушенням п. 3.1. НПАОП 0.00-4.12-05.

Згідно п.28 акту визначено, що працівники ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 не пройшли щорічне навчання та перевірку знань з питань охорони праці та по безпечному виконанню робіт при використанні мінеральних добрив, чим порушено п.3.1, 3.8 НПАОП 0.00-4.12-05 «Типового положення про порядок проведення навчання і перевірки знань з питань охорони праці» .

Пунктами 3.1 та 3.8 Типового положення про порядок проведення навчання і перевірки знань з питань охорони праці та Переліку робіт з підвищеною небезпекою встановлено, що працівники під час прийняття на роботу і в процесі роботи, а також учні, курсанти, слухачі та студенти під час трудового і професійного навчання проходять на підприємстві за рахунок роботодавця інструктажі, навчання та перевірку знань з питань охорони праці, надання домедичної допомоги потерпілим від нещасних випадків, а також правил поведінки у разі виникнення аварії.

Перевірка знань працівників з питань охорони праці проводиться за нормативно-правовими актами з охорони праці, додержання яких входить до їхніх функціональних обов`язків.

Пунктом 4.1 Правил встановлено, що посадові особи та інші працівники, безпосередньо зайняті на роботах, зазначених у Переліку робіт з підвищеною небезпекою, затвердженому наказом Держнаглядохоронпраці України від 26.01.2005 №15 та зареєстрованому в Міністерстві юстиції України від 15.02.2005 № 232/10512, та Переліку робіт, де є потреба у професійному доборі, затвердженому наказом МОЗ та Держнаглядохоронпраці України від 23.09.94 року № 263/121, проходять спеціальне навчання і перевірку знань відповідних нормативно-правових актів з охорони праці.

Згідно Переліку робіт з підвищеною небезпекою, до таких робіт віднесено (10.) роботи з надзвичайно займистими, легкозаймистими, займистими та вибухонебезпечними речовинами; (11.) Роботи, пов`язані з технічним обслуговуванням вибухонебезпечних виробництв, цехів, дільниць, об`єктів, засобів пожежної сигналізації та систем автоматичного пожежогасіння.

Відповідач зазначив та суд першої інстанції з цим погодився, що позивач не встановив під час перевірки, чи працевлаштовані на СТОВ зазначені ним особи, а якщо працевлаштовані, то на яких посадах та які функціональні обов`язки вони виконують. Під час перевірки позивач не надавав запити та не отримував копії наказів про призначення вказаних осіб та їх посадові обов`язки, тому висновок, що відповідачем порушено п.3.1. НПАОП 0.00-4.12-05, є безпідставним.

Водночас, матеріали справи містять звіт по ЄСВ відповідача, з якого вбачається наявність факту працевлаштування на підприємстві вказаних осіб, натомість СТОВ всупереч положенням КАС України не було надано жодних доказів на спростування вказаних обставин, що свідчить про обґрунтованість вказаного порушення, однак, за виключенням (п.28) посилань позивача на необхідність проведення СТОВ щорічного навчання по безпечному виконанню робіт при використанні мінеральних добрив, оскільки позивачем не доведено належним чином як зберігання, так і використання СТОВ мінеральних добрив.

Крім того, відповідачем зазначено, що працівники перед виконанням своїх функціональних обов`язків на постійній основі проходять на підприємстві за рахунок роботодавця інструктажі, навчання та перевірку знань з питань охорони праці, надання домедичної допомоги потерпілим від нещасних випадків, а також правил поведінки у разі виникнення аварії, вказане відповідач здійснює в усній формі.

Колегія суддів не приймає до уваги вказані посилання, оскільки зазначені інструктажі, навчання, тощо можуть бути проведені, зокрема, і в усній формі, водночас, підтвердження такого проведення в будь-якому випадку повинно бути складено в матеріальній формі.

Наведене також узгоджується з п.3.17 та 3.18 Типового положення про порядок проведення навчання і перевірки знань з питань охорони праці, за яким організаційне забезпечення роботи комісії (організація проведення перевірки знань з питань охорони праці, оформлення, облік і зберігання протоколів перевірки знань, оформлення і облік посвідчень про перевірку знань з питань охорони праці) покладається на суб`єкта господарювання, яким проводилось навчання з питань охорони праці. Термін зберігання протоколів перевірки знань з питань охорони праці не менше 5 років.

Відповідальність за організацію і здійснення інструктажів, навчання та перевірки знань працівників з питань охорони праці покладається на роботодавця.

Стосовно порушень, зазначених в п.8 акту, а саме що працівниками, зайнятими на роботах з підвищеною небезпекою, не проведено обов`язкове, щорічне навчання і перевірка знань з питань охорони праці, що є порушенням п.3.1, 3.17, 4.1 НПАОП 0.00-4.12-05 Типового положення про порядок проведення навчання і перевірки знань з питань охорони праці, колегія суддів зазначає про їх обгрунтованість з огляду на доведеність факту використання позивачем складу ПММ, ємностей та в цілому поводження з вибухонебезпечними речовинами.

З цих же підстав колегія суддів вважає обґрунтованими висновки позивача щодо порушення, зафіксованому у п.18 акту, за яким суб`єкт господарювання не отримав дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки, а саме: газонебезпечні роботи та роботи у вибухопожежонебезпечних зонах, що є порушенням п.4 дод. 2 Порядку видачі дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки, затвердженого постановою КМУ від 26.10.2011 р. №1107.

Крім того, за результатом проведеної перевірки позивачем було встановлено наступні порушення, які також стали підставою для звернення з позовом до суду:

- п.11 акту - не забезпечене належне утримання будівель та споруд, моніторинг за їх технічним станом, а саме: на території току знаходиться будівля складу, стіна будівлі під дією атмосферних явищ і часу руйнується та знаходиться в аварійному стані:не прийняті заходи щодо недопущення травмування працівників товариства руйнуванням будівлі складу, що є невиконанням вимог ст.13 Закону України «Про охорону праці»;

- п.13 акту - на час перевірки працівників підприємства не пройшли навчання з електробезпеки, що є порушенням п. 1.3.1 ПБЕЕС;

- п.19 акту - суб`єкт господарювання не подав декларацію відповідності матеріально - технічної бази вимогам законодавства з питань охорони праці щодо видів робіт, а саме: роботи в замкнутому просторі (ємкостях), чим порушено п.5 дод.б Порядку №1107;

- п.22 акту - суб`єктом господарювання не проведена ідентифікація об`єктів підвищеної небезпеки, а саме: добрива складне мінеральне Суперагро, марки NP 12:24 об`ємом 120 т 950 кг, чим порушено п.3 Порядку індентифікації та обліку об`єктів підвищеної небезпеки, затвердженого постановою КМУ від 11.07.2020 № 956;

- п.23 акту - при визначені класу небезпеки об`єкту, необхідно отримати дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки, а саме: використання ти зберігання небезпечних речовин та устаткування, пов`язаного з використанням та зберіганням небезпечних речовин 1 і 2 небезпеки, що є порушенням п. 1 дод. 2, п. 1 дод.3 Порядку №1107;

- п.25 акту - у суб`єкта господарювання відсутні умови для зберігання мінеральних добрив, а саме складські приміщення для їх зберігання, чим порушено п. 7.1.1 НПАОП 0.00-1.44-09.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Всупереч вказаним положенням КАС України, позивачем, як суб`єктом владних повноважень, не було надано достатніх та належних доказів порушення СТОВ діючого законодавства за вказаними пунктами. Так, справа не містить жодних доказів наявності руйнування (під дією атмосферних явищ і часу) та знаходження в аварійному стані стіни будівлі (фото, відео, тощо), провадження працівниками відповідача робіт в замкнутому просторі (ємкостях), зберігання СТОВ добрив складного мінерального Суперагро марки NP 12:24 об`ємом 120 т 950 кг; крім того позивачем не було деталізовано та взагалі зазначено, з приводу яких саме електроустановок працівники підприємства не пройшли навчання з електробезпеки та які саме працівники повинні проходити таке навчання.

Так, у справі «Рисовський проти України» Європейський Суд з прав людини «... підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Зазначений принцип на думку суду передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності».

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), пункту 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункту 58, "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), № 32457/05, пункту 40, "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), № 35298/04, пункту 67).

Колегія суддів зазначає, що не надання належних та достатніх доказів щодо вказаних порушень свідчить про не дотримання позивачем принципу належного урядування, що виключає можливість застосування до СТОВ адміністративного впливу (заходи реагування) на підтаві вказаних пунктів.

Стосовно п.10 акту перевірки суд зазначає наступне. У вказаному пункті вказано, що зерноочисний комплекс БЦС - 50 (тік) - експлуатується з порушенням вимог безпеки: завальна яма не загороджена, що є порушенням п.4.3. глави 4 розділу V НПАОП 01.0-1.01-12 «Правил охорони праці в сільськогосподарському виробництві».

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що станом на час проведення перевірки позивачем СТОВ, вказаний нормативно-правовий акт НПАОП 01.0-1.01-12 Правила охорони праці в сільськогосподарському виробництві втратив чинність, що виключає обов`язок СТОВ дотримаватись його вимог та відповідно унеможливлює притягнення СТОВ до відповідальності за його порушення.

Також, пунктом 7 акту зазначено, що механік ОСОБА_9 та агроном ОСОБА_10 не пройшли навчання та перевірку знань з питань охорони праці, що є порушенням пп. 3.17, 4.1, 5.1, 5.6 НПАОП 0.00-4.12-05 «Типового положення про порядок проведення навчання і перевірки знань з питань охорони праці» (далі Положення).

Пункт 3.1. Положення визначено, що працівники під час прийняття на роботу і в процесі роботи, а також учні, курсанти, слухачі та студенти під час трудового і професійного навчання проходять на підприємстві за рахунок роботодавця інструктажі, навчання та перевірку знань з питань охорони праці, надання домедичної допомоги потерпілим від нещасних випадків, а також правил поведінки у разі виникнення аварії.

Пунктом 4.1. Положення визначено, що посадові особи та інші працівники, безпосередньо зайняті на роботах, зазначених у Переліку робіт з підвищеною небезпекою, затвердженому наказом Держнаглядохоронпраці України від 26.01.2005 №15 та зареєстрованому в Міністерстві юстиції України від 15.02.2005 № 232/10512, та Переліку робіт, де є потреба у професійному доборі, затвердженому наказом МОЗ та Держнаглядохоронпраці України від 23.09.94 № 263/121 і зареєстрованому Міністерством юстиції України 25.01.95 з № 18/554 (далі - роботи підвищеної небезпеки), проходять спеціальне навчання і перевірку знань відповідних нормативно-правових актів з охорони праці.

Пунктом 5.1. Положення встановлено, що перелік посад посадових осіб, які проходять навчання і перевірку знань з питань охорони праці (додаток 3), під час прийняття на роботу і періодично, один раз на три роки, навчаються згідно з Типовими тематичним планом і програмою навчання з питань охорони праці посадових осіб (додаток 4).

Пунктом 5.6. Положення встановлено, позачергове навчання і перевірка знань посадових осіб, а також фахівців з питань охорони праці проводяться при переведенні працівника на іншу роботу або призначенні його на іншу посаду, що потребує додаткових знань з питань охорони праці;

Посадові особи, у тому числі фахівці з питань охорони праці підприємств, де стався нещасний випадок (професійне отруєння) груповий або із смертельним наслідком, повинні протягом місяця пройти позачергове навчання і перевірку знань з питань охорони праці в порядку, встановленому Типовим положенням, якщо комісією з розслідування встановлено факт порушення ними вимог нормативно-правових Актів з охорони праці.

Позачергове навчання з метою ознайомлення з новими нормативно-правовими Актами з охорони праці може проводитися у формі семінарів.

Разом з тим, суд зазначає, що позивачем не вказано до яких саме категорій професій належать посади механіка та агронома та чи взагалі підлягають навчанню вказані особи, позивачем лише формально вказано пункти порушення, проте без належного обгрунтування.

З вказаного ж обгрунтування суд вважає безпідставним висновки позивача, вказані в п.26 акту, де визначено, що що механік ОСОБА_9 та агроном ОСОБА_10 не пройшли навчання та перевірку знань з питань охорони праці, в обсязі виконуваної ними роботи, службові обов`язки яких пов`язані з керівництвом та контролем за виконанням робіт при використанні мінеральних добрив та газонебезпечних робіт та робіт у вибухонебезпечних зонах та за нормативно-правовими актами, додержання яких входить до його функціонування, що є порушенням п.5 НПАОП 0.00-4.12-05 "Типового положення про порядок проведення навчання і перевірки знань з питань охорони праці».

При цьому слід зазначити, що справа не містить жодних доказів виконання вказаними особами робіт при використанні мінеральних добрив.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вказаного позову про застосування заходу реагування у сфері державного нагляду в частині.

Отже, при розгляді справи судом першої інстанції частково неправильно надана оцінка фактичним обставинам справи та допущено порушення норм матеріального та процесуального права, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови.

Крім того, відповідачем було заявлено клопотання про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4950,00 грн..

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Частиною 1 та 3 статті 139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до ч.1, 3 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 15 грудня 2021 року між СТОВ та адвокатом Шиловим В.Ю., який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 001872 від 23.04.2021 року (надалі адвокат), укладено договір про надання правової допомоги, за умовами якого клієнт доручає, а адвокат приймає на себе обов`язок здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги клієнту на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

На підтвердження надання вказаних послуг суду надано акт про надання послуг від 16 лютого 2022 року, з якого вбачається, що у відповідності до умов договору про надання правової допомоги № 15/12 від 15.12.2021 року, заявки № 1 від 15.12.2021 р., адвокат надав послуги, пов`язані з участю у справі №400/5397/20, а клієнт прийняв у наступній кількості та об`ємі: ознайомлення з апеляційною скаргою УДП та додатками до неї, проведення виписок з вказаних документів, їх аналіз (вартість 1100 грн.), аналіз законодавства, пов`язаного з обставинами, за яких звернувся клієнт (вартість 1100 грн.), підготовка відзиву па апеляційну скаргу та направлення відзиву апелянту та до суду (вартість 2750 грн.).

Згідно видаткового касового ордеру від 16 лютого 2022 року за №03764353 відповідач оплатив надання юридичної допомоги в розмірі 4950,00 грн..

Положеннями ч.5 - 7 статті 134 КАС України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Поряд з цим, колегія суддів враховуює, що відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Отже, беручи до уваги складність справи, ціну позову, значення справи для сторони та з огляду на часткове задоволення позову, колегія суддів приходить висновку про співмірність суми, що підлягає відшкодуванню у розмірі 2000,00 грн. за надані послуги з правової допомоги.

Також, ч.2 ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, згідно практики ЄСПЛ (скарга Віктора Коньяку №4941/07 проти Румунії) позивач має право на відшкодування судових витрат тільки в тій мірі, в якій був встановлений фактичний характер, необхідності та обґрунтованості їх.

Враховуючи все вищезазначене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність фактичного отримання правничої допомоги, її необхідності, обґрунтованості (з урахуванням, зокрема, складності справи) та співмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають відшкодуванню у вищевказаному розмірі.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління Держпраці у Миколаївській області задовольнити частково, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року скасувати.

Прийняти постанову, якою позов Управління Держпраці у Миколаївській області до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальність Агрофірма "Україна" про застосування заходу реагування у сфері державного нагляду задовольнити частково.

Застосувати заходи реагування у сфері державного нагляду (контролю) до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальність Агрофірма "Україна" шляхом повної заборони виконання робіт та експлуатації устаткування підвищеної небезпеки, а саме: газонебезпечні роботи та роботи у вибухопожежонебезпечних зонах; експлуатацію резервуару № 1 об`єм 10 м3; резервуару №2 об`єм - 10 м3, резервуару №3 об`єм - 25 м3, резервуар №4 об`єм - 25 м3; роботи з використання та зберігання горючих рідин та устаткування, пов`язаного з використанням та зберіганням небезпечних речовин 1 і 2 класу небезпеки; експлуатацію складу ПММ; відсторонити від виконання своїх посадових обов`язків працівників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які не пройшли навчання та перевірку знань.

В решті позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Управління Держпраці у Миколаївській області (54003, м.Миколаїв, вул.Маршала Василевського 40/1, ) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальність Агрофірма "Україна" (56301, вул.Героїв Врадіївщини, 59, смт.Врадіївка, Миколаївська область, ) витрати на правову допомогу в розмірі 2000 (дві тисячі), 00 грн..

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Федусик А.Г.
Судді Бойко А.В. Шевчук О.А.