Справа № 9901/230/19
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2022-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

13 липня 2022 року

м. Київ

справа №9901/230/19

адміністративне провадження № П/9901/230/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Мельник-Томенко Ж. М.,

суддів Дашутіна І. В.,

Мартинюк Н. М.,

Шевцової Н. В.,

Яковенка М. М.,

за участі:

секретаря судового засідання Зайчишиної Т. В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Вищої ради правосуддя

про визнання протиправними дій та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

І. РУХ СПРАВИ

1. 03 травня 2019 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як до суду першої інстанції з позовом до Вищої ради правосуддя (далі - відповідач, ВРП або Рада), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення ВРП від 04 квітня 2019 року № 1045/0/15-19 «Про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Васильківського міськрайонного суду Київської області»;

- з врахуванням вимог статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язати ВРП прийняти рішення про внесення Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Васильківського міськрайонного суду Київської області.

2. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 травня 2019 року вказану справу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого-судді Бучик А. Ю., суддів Бевзенка В. М., Желтобрюх І. Л., Смоковича М. І., Стрелець Т. Г.

3. Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2019 року відкрито провадження у цій справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні.

4. 07 червня 2019 року до Верховного Суду від ВРП надійшов відзив на відзив на адміністративний позов, в якому відповідач просить відмовити у його задоволенні.

5. 13 червня 2019 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив ВРП, в якій позивач навів додаткові обґрунтування протиправності оскаржуваного рішення відповідача та просив позов задовольнити.

6. 24 липня 2019 року та 18 жовтня 2019 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшли доповнення до відповіді на відзив ВРП.

7. Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2020 року задоволено заяви суддів Бучик А. Ю. та Рибачука А. І. про самовідвід. Відведено суддів Бучик А. Ю. та Рибачука А. І. від участі у розгляді справи № 9901/230/19. Передано матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до ВРП про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії до Секретаріату Касаційного адміністративного суду для визначення складу суду в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

8. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 лютого 2020 року визначено склад колегії суддів, а саме: головуючий суддя - Мельник-Томенко Ж. М., суддів Дашутіна І. В., Єресько Л. О., Мартинюк Н. М., Шевцову Н. В. для розгляду судової справи № 9901/230/19.

9. Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2020 року прийнято до провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ВРП про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії. Розгляд адміністративної справи розпочато спочатку за правилами спрощеного позовного провадження. Справу призначено до розгляду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін на 04 березня 2020 року о 09:30 год.

10. Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 05 травня 2020 року № 737/0/78-20 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 9901/230/19, у зв`язку з відпусткою судді Єресько Л. О., яка входить до складу постійної колегії суддів, з метою дотримання строків розгляду справ.

11. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 травня 2020 року визначено склад колегії суддів, а саме: головуючий суддя - Мельник-Томенко Ж. М., суддів Дашутіна І. В., Мартинюк Н. М., Шевцову Н. В., Яковенка М. М. для розгляду судової справи № 9901/230/19.

12. 28 вересня 2020 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшла заява про збільшення підстав позову.

13. 02 листопада 2020 року до Верховного Суду від ВРП надійшли додаткові пояснення у справі.

14. 04 січня 2021, 01 листопада 2021 року та 26 січня 2022 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення у справі.

ІІ КЛОПОТАННЯ СТОРІН ТА ІНШІ ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

15. 04 березня 2020 року у судовому засіданні оголошено перерву до 15 квітня 2020 року на 14 год 30 хв.

16. 15 квітня 2020 року у судовому засіданні оголошено перерву до 06 травня 2020 року на 10 год 10 хв.

17. 06 травня 2020 року у судовому засіданні оголошено перерву до 17 червня 2020 року на 09 год 00 хв.

18. 17 червня 2020 року у зв`язку з неможливістю сформувати склад колегії суддів (знаходження судді Шевцової Н. В. у відпустці) розгляд адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до ВРП про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії не відбувся.

19. Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2020 року справу призначено до розгляду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін на 08 липня 2020 року о 09 год 15 хв.

20. 08 липня 2020 року у судовому засіданні відкладено розгляд справи до 30 вересня 2020 року о 09 год 15 хв.

21. 30 вересня 2020 року у судовому засіданні оголошено перерву до 04 листопада 2020 року на 12 год 00 хв.

22. 04 листопада 2020 року у зв`язку з неможливістю сформувати склад колегії суддів (знаходження судді Дашутіна І. В. у відпустці) розгляд адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до ВРП про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії не відбувся.

23. Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2020 року справу призначено до розгляду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін на 09 грудня 2020 року о 12 год 00 хв.

24. 09 грудня 2020 року у судовому засіданні оголошено перерву до 20 січня 2021 року на 12 год 00 хв.

25. Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року визнано заяву ОСОБА_1 про відвід судді Дашутіна І. В. від розгляду справи № 9901/230/19 необґрунтованою.

26. Ухвалою Верховного Суду від 04 січня 2021 року заяву ОСОБА_1 про відвід судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Мартинюк Н. М. у справі № 9901/230/19 - повернуто без розгляду.

27. 20 січня 2021 року у судовому засіданні оголошено перерву до 24 лютого 2021 року на 12 год 00 хв.

28. Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2021 року заяву ОСОБА_1 про відвід судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Шевцової Н. В. від участі у розгляді справи № 9901/230/19 визнано необґрунтованою. Заяву ОСОБА_1 про відвід судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Шевцової Н. В. від участі у розгляді справи № 9901/230/19 передано на автоматизований розподіл для визначення у встановленому Кодексом адміністративного судочинства України порядку судді, який вирішуватиме питання про відвід за цією заявою.

29. Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Шевцової Н. В. у справі № 9901/230/19 відмовлено.

30. Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2021 року справу призначено до розгляду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін на 17 березня 2021 року о 12 год 00 хв.

31. 17 березня 2021 року у судовому засіданні оголошено перерву до 14 квітня 2021 року на 12 год 00 хв.

32. 14 квітня 2021 року у судовому засіданні оголошено перерву до 19 травня 2021 року на 12 год 00 хв.

33. 19 травня 2021 року у судовому засіданні оголошено перерву до 14 липня 2021 року на 12 год 00 хв.

34. 14 липня 2021 року у судовому засіданні оголошено перерву до 22 вересня 2021 року на 12 год 40 хв.

35. 22 вересня 2021 року у судовому засіданні оголошено перерву до 10 листопада 2021 року на 12 год 40 хв.

36. 10 листопада 2021 року у судовому засіданні оголошено перерву до 22 грудня 2021 року на 12 год 00 хв.

37. 22 грудня 2021 року у судовому засіданні оголошено перерву до 26 січня 2022 року на 12 год 20 хв.

38. 26 січня 2022 року у судовому засіданні оголошено перерву до 02 лютого 2022 року на 12 год 00 хв.

39. 02 лютого 2022 року справу знято з розгляду у зв`язку з неповним складом суду та ухвалою від 14 лютого 2022 року розгляд справи призначено на 06 квітня 2022 року.

40. 06 квітня 2022 року у зв`язку з неможливістю сформувати склад колегії суддів (знаходження судді Шевцової Н.В. у відпустці) розгляд адміністративної справи не відбувся.

41. Ухвалою від 15 червня 2022 року розгляд справи призначено на 13 липня 2022 року.

42. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі. Наполягає на протиправності прийнятого рішення з огляду на відсутність підстав для його прийняття, а також невідповідність висновків ВРП про порушення ОСОБА_1 норм процесуального права під час розгляду справи № 362/2366/15-ц фактичним обставинам вказаної справи.

43. Представник відповідача у судове засідання не з`явився. 11 липня 2022 року від представника відповідача на адресу Верховного Суду надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача.

44. Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення позивача, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

45. Указом Президента України від 12 березня 2012 року № 193/2012 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Васильківського міськрайонного суду Київської області строком на п`ять років.

46. Повноваження судді ОСОБА_1 припинилися у березні 2017 року у зв`язку із закінченням строку, на який його було призначено.

47. 09 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія) із заявою про рекомендування його для обрання на посаду судді Васильківського міськрайонного суду Київської області безстроково.

48. Рішенням Комісії від 20 жовтня 2017 року № 106/зп-17 призначено кваліфікаційне оцінювання 999 суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема судді Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 .

49. Рішенням ВККС від 27 квітня 2018 року № 610/ко-18, прийнятим у складі колегії: Макарчук М. А. , Василенко А. В., Весельська Т. Ф., Прилипко С. М., суддю Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 визнано таким, що відповідає займаній посаді.

50. ВККС рішенням від 05 червня 2018 року № 200/дс-18 рекомендувала ОСОБА_1 для призначення на посаду судді Васильківського міськрайонного суду Київської області (далі - рішення/рекомендація Комісії).

51. Вказана рекомендація та матеріали про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Васильківського міськрайонного суду Київської області надійшли до ВРП 22 червня 2018 року.

52. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між членами ВРП від 25 червня 2018 року вказані матеріали передано для попереднього розгляду члену ВРП Швецовій Л. А. , яка за результатами їх розгляду склала висновок про можливість призначення ОСОБА_1 на посаду судді Васильківського міськрайонного суду Київської області.

53. Питання про розгляд матеріалів щодо внесення подання Президентові України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Васильківського міськрайонного суду Київської області було внесено до проекту порядку денного засідання ВРП на 10 липня 2018 року та 09 жовтня 2018 року.

54. За результатом розгляду питання порядку денного засідання ВРП від 10 липня 2018 року та від 09 жовтня 2018 року ВРП відклала розгляд питання щодо внесення подання Президентові України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Васильківського міськрайонного суду Київської області.

55. За результатами перевірки рекомендації ВККС про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Васильківського міськрайонного суду Київської області членом ВРП Швецовою Л. А. 25 березня 2019 року складено висновок, у якому зазначено, що:

«……….за результатами додаткового вивчення матеріалів щодо ОСОБА_1 встановлено, що ухвалою Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 13 червня 2018 року № 1834/3дп/15-18 відкрито дисциплінарну справу стосовно судді Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 , оскільки попереднім розглядом дисциплінарних скарг щодо дій судді Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 встановлено обставини, які вказують на наявність у діях останнього ознак дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 4 статті 92 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме умисне або у зв`язку з очевидною недбалістю допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, порушення прав людини і основоположних свобод. Третя Дисциплінарна палата ВРП дійшла висновку, що порушення норм процесуального права, допущені суддею ОСОБА_1 , не були наслідком звичайної суддівської помилки, а вчинені умисно та спрямовані на порушення основоположного права людини - права власності. Рішенням Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 05 вересня 2019 року № 2820/3дп/15-18 відмовлено у притягненні судді Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності. Дисциплінарне провадження припинено. Постановляючи рішення Третя Дисциплінарна палата ВРП дійшла висновку, що в діях судді ОСОБА_1 вбачається склад дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 92 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на час розгляду суддею ОСОБА_1 справи). Водночас Дисциплінарна палата вважала за необхідне прийняти рішення про відмову у притягненні судді Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у зв`язку із закінченням встановленого законом строку притягнення до дисциплінарної відповідальності».

56. Також у висновку зазначено, що інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з призначенням ОСОБА_1 на посаду судді Васильківського міськрайонного суду Київської області не встановлено. З огляду на викладене член ВРП Швецова Л. А. вважає, що кандидатура ОСОБА_1 відповідає вимогам статті 127 Конституції України та статті 69 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у зв`язку з чим ВРП може ухвалити рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Васильківського міськрайонного суду Київської області.

57. 04 квітня 2019 року ВРП, розглянувши рекомендацію ВККС, матеріали щодо призначення ОСОБА_1 на посаду судді Васильківського міськрайонного суду Київської області та висновок члена ВРП, прийняла рішення № 1045/0/15-19 «Про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Васильківського міськрайонного суду Київської області.

58. Вважаючи таке рішення протиправним, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

ІІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН

59. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішення ВРП від 04 квітня 2019 року № 1045/0/15-19 є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки оскаржуване рішення прийнято за відсутності підстав для його прийняття та з порушенням порядку прийняття. Вказує, що оскаржуване рішення ВРП є необґрунтованим та непослідовним. ВРП протиправно всупереч процесуального закону, визнала необхідність залучення до участі у справі № 362/2366/15-ц ОСОБА_4 в якості третьої особи.

60. Наголошує, що ВРП роблячи в оскаржуваному рішенні висновок про порушення ОСОБА_1 норм процесуального права під час розгляду справи № 362/2366/15-ц, не зазначає які саме норми процесуального права ним були порушені. Позивач вказує, що ВРП всупереч Цивільного процесуального кодексу України та судовій практиці Верховного Суду Україні вважало його рішення невмотивованим.

61. При цьому, вказує, що дисциплінарний орган повністю прийняв позицію скаржників ОСОБА_4 та Фельтіна Л. М. стосовно того, що суд мав за власною ініціативою проводити судове слідство і самостійно збирати докази, що суперечило принципу змагальності (стаття 10 Цивільного процесуального кодексу України), диспозитивності (стаття 11 Цивільного процесуального кодексу України), порядку витребування та забезпечення доказів (оскільки клопотань учасника судового розгляду про оцінку майна та про витребування доказів згаданих ОСОБА_4 в скарзі та в ухвалі ВРП, не заявлялось, то такі питання судом не вирішувались). Судом досліджено всі докази, надані сторонами спору, оскільки право самостійного збору доказів у суду при вирішенні цивільних спорів було відсутнє. Тому позивач вказує, що приймаючи рішення у справі № 362/2366/15-ц, встановив на підставі наданих учасниками спору належних доказів обсягу майна, спільно нажитого подружжям сторонами спору, наявного на час розгляду справи.

62. Водночас позивач зауважує, що ВРП всупереч Конституції України переоцінила ухвалене ОСОБА_1 рішення, яке набрало законної сили за результатами його оскарження в апеляційному та касаційному порядку. Натомість ВРП проігноровано судові рішення в цій же справі (ухвали судів апеляційної та касаційної інстанцій у справі № 362/2366/15-ц), та жодним чином не викладено і не надано оцінку вказаним судовим рішенням.

63. Також позивач вважає, що не можна погодитись із твердженням ВРП, що рішенням у справі № 362/2366/15-ц порушено права ОСОБА_4 , який не був залучений до участі у справі, оскільки зазначене спростовується висновками, викладеними в ухвалі Апеляційного суду Київської області від 11 листопада 2015 року у справі № 362/2366/15-ц та ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2015 року, в яких зазначено, що рішенням суду першої інстанції питання про права та обов`язки ОСОБА_4 не вирішувались.

64. Натомість в оскаржуваному рішенні ВРП зроблено переоцінку змісту рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій та вказано про порушення судом першої інстанції прав ОСОБА_4 . На переконання позивача, наведене свідчить, що дисциплінарний орган давав оцінку рішенню судді, фактичним обставинам, установленими у справі доказам, які підтверджують ці обставини, а також правовій позиції судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

65. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач також посилається на те, що в оскаржуваному рішенні ВРП не зазначено опису або посилання на конкретну поведінку судді під час здійснення правосуддя у справі № 362/2366/15-ц. Також, на переконання позивача, в спірному рішенні відсутнє посилання на конкретну підставу, яка викликає обґрунтований сумнів щодо його відповідності критерію доброчесності та професійної етики і є такою, яка може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з призначенням ОСОБА_1 на посаду судді.

66. Зазначає, що ВРП діяла протиправно, відкладаючи розгляд питання про внесення подання Президентові України про призначення позивача безстроково, чим штучно затягувала розгляд цього питання з метою використання рішень, ухвалених у дисциплінарному провадженні.

67. Крім того, позивач вказує, що відкриття дисциплінарного провадження, його перебіг та використання результатів дисциплінарного провадження під час розгляду рекомендації ВККС стосовно судді ОСОБА_1 суперечить нормам Конституції України.

68. На думку позивача, ВРП під час засідань, очевидно, захищала право ОСОБА_4 на стягнення коштів, проте таке його можливе право не підлягало захисту.

69. Також в обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що ВРП діяла та приймала рішення з порушенням безсторонності (неупередженості); ВРП діяла та приймала рішення не добросовісно та не розсудливо; ВРП вчинила дії та прийняла рішення непропорційно, зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); ВРП вчинила дії та прийняла рішення без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення; ВРП прийняла рішення не своєчасно, тобто з порушенням розумного строку.

70. Окремо позивач звертає увагу на те, що оскаржуване рішення ВРП прийнято без додержання права позивача на повагу до приватного і сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

71. Також позивач зазначає, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем без врахування принципу рівності, закріпленого статтями 21, 24 Конституції України у зв`язку з протилежним висновком при прийнятті ВРП рішень за результатами розгляду скарг на суддів, які приймали участь у розгляді справи № 362/2366/15-ц, оскільки судді судів апеляційної та касаційної інстанцій, які приймали участь у розгляді зазначеної справи, до дисциплінарної чи будь-якої іншої відповідальності не притягувалися. Зауважує, що оскаржуване рішення є непослідовним практиці ВРП.

72. У відзиві на позовну заяву представник відповідача проти задоволення адміністративного позову заперечує. Зазначає, що оскаржуване рішення ВРП прийнято повноважним складом ВРП та підписано всіма членами ВРП, які брали участь у його ухваленні. Наголошує, що не можуть бути предметом оцінки судом дискреційні повноваження ВРП, оцінка критеріїв професійної етики та доброчесності особи, яка претендує на посаду судді покладається саме на членів ВРП і жоден інший суб`єкт чи орган, в тому числі і суд, не може здійснювати втручання у здійснення суб`єктом владних повноважень своєї компетенції.

73. Представник ВРП наголошує, що ВРП на підставі обґрунтованих відомостей, які були отримані у передбаченому законом порядку, встановлено обставини, які свідчать про невідповідність кандидата критерію доброчесності та можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з призначенням судді на посаду.

IV. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН ТА ОЦІНКА СУДУ

74. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

75. Відповідно до положень статті 131 Основного Закону в Україні діє ВРП, яка: 1) вносить подання про призначення судді на посаду; 2) ухвалює рішення стосовно порушення суддею чи прокурором вимог щодо несумісності; 3) розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора; 4) ухвалює рішення про звільнення судді з посади; 5) надає згоду на затримання судді чи утримання його під вартою; 6) ухвалює рішення про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя; 7) вживає заходів щодо забезпечення незалежності суддів; 8) ухвалює рішення про переведення судді з одного суду до іншого; 9) здійснює інші повноваження, визначені цією Конституцією та законами України.

76. Засади діяльності ВРП визначаються Конституцією України, законами України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII, «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII. Процедурні питання здійснення Радою повноважень урегульовано положеннями Регламенту Вищої ради правосуддя, затвердженого рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17 (із змінами; далі - Регламент ВРП).

77. Статтею 131 Конституції України встановлено, що в Україні діє Вища рада правосуддя, яка серед іншого наділена відповідними повноваженнями, перелік яких наведений у цій статті. Відповідно до закону в системі правосуддя утворюються органи та установи для забезпечення добору суддів, прокурорів, їх професійної підготовки, оцінювання, розгляду справ щодо їх дисциплінарної відповідальності, фінансового та організаційного забезпечення судів.

78. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

79. З метою виконання завдання з формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів ВРП наділена повноваженнями вносити Президентові України подання про призначення судді на посаду (пункт 1 частини першої статті 3 цього ж Закону).

80. За правилами статті 36 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» призначення на посаду судді здійснюється Президентом України за поданням ВРП.

ВРП ухвалює рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду за результатами розгляду рекомендації ВККС, до якої обов`язково додається особова справа (досьє) кандидата на посаду судді.

За результатами попереднього розгляду доповідач складає висновок щодо можливості призначення судді на посаду та виносить такий висновок на розгляд ВРП.

На засіданні ВРП кандидатура на посаду судді розглядається після доповіді члена ВРП, який визначений доповідачем у цій справі.

Кандидат на посаду судді, стосовно якого розглядається питання щодо внесення подання про призначення судді на посаду, запрошується на засідання ВРП у порядку, визначеному цим Законом. Неявка кандидата на посаду судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності.

81. Згідно зі статтею 37 цього Закону рішення щодо кандидата на посаду судді ухвалюється на засіданні ВРП.

Засідання ВРП у пленарному складі, на якому розглядається питання щодо внесення подання про призначення судді на посаду, є повноважним, якщо в ньому бере участь не менше чотирнадцяти членів ВРП.

Рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду вважається ухваленим, якщо за нього проголосувало не менше чотирнадцяти членів ВРП.

Якщо за рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду проголосувало менше чотирнадцяти членів ВРП, вважається, що ВРП ухвалено рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду.

82. Відповідно до статті 38 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» рішення ВРП про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду може бути оскаржене та скасоване виключно з підстав, визначених Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

83. За правилами частини дев`ятнадцятої статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ВРП може відмовити у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду виключно з таких підстав:

1) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням;

2) порушення визначеного законом порядку призначення на посаду судді.

Підстави, зазначені у пункті 1 цієї частини, ВРП визначає, керуючись власною оцінкою обставин, пов`язаних із кандидатом на посаду судді, та його особистих якостей.

84. При цьому ВРП може ухвалити рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду відповідно до пункту 1 частини дев`ятнадцятої статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» тільки на підставі обґрунтованих відомостей, які були отримані ВРП в передбаченому законом порядку, якщо: 1) такі відомості не були предметом розгляду ВККС; 2) ВККС не дала належної оцінки таким відомостям в межах процедури кваліфікаційного оцінювання щодо відповідного кандидата (абзац другий частини четвертої статті 37 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»).

85. Згідно з частинами двадцятою та двадцять першою статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду ВРП ухвалює вмотивоване рішення, яке може бути оскаржено до Верховного Суду у порядку, встановленому процесуальним законом.

Рішення ВРП про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;

2) рішення не підписано членом ВРП, який брав участь у його ухваленні;

3) рішення не містить посилання на визначені законом підстави відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду або мотивів, з яких ВРП прийшла до відповідних висновків.

86. Судовим розглядом встановлено відсутність підстав для скасування рішення ВРП від 04 квітня 2019 року № 1045/0/15-19, передбачених пунктами 1, 2 частин 21 статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Відсутність таких підстав не оспорюється й позивачем. Зокрема, оскаржуване рішення ухвалено повноваженим складом ВРП, підписано всіма її членами, які були присутні на засіданні, а ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про засідання, розгляд подання відбувся за його присутності.

87. Водночас в аспекті означених підстав оскарження рішення ВРП Суд зазначає, що на виконання вимог частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) перевіряє, чи прийняте спірне рішення Ради: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

88. З огляду на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені в постановах від 27 червня 2019 року у справі № 800/291/17 (П/9901/100/18), від 04 квітня 2019 року у справі № 800/551/17, на підставі встановлених фактичних обставин та зумовленого ними нормативного регулювання спірних правовідносин, вирішуючи спір щодо правомірності відмови ВРП внести подання про призначення судді на посаду, суд, надаючи йому юридичну оцінку, має повну юрисдикцію, яка не обмежується лише з`ясуванням наявності визначених Законом України «Про судоустрій і статус суддів» формальних підстав, для скасування такого рішення. Суд повинен також ретельно дослідити дотримання ВРП під час прийняття Спірного рішення пункту 3 частини дев`ятнадцятої статті 79 цього Закону щодо його вмотивованості. Оцінка Верховним Судом мотивів та обґрунтованості оскаржуваного рішення ВРП не є втручанням у її дискреційні повноваження.

89. Надаючи оцінку оскаржуваному рішенню, Верховний Суд дійшов таких висновків.

90. Як свідчать матеріали справи, 04 квітня 2019 року ВРП за результатами розгляду рекомендації ВККС від 05 червня 2018 року № 200/дс-18 дійшла висновку про існування обґрунтованих обставин, що можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з призначенням ОСОБА_1 на посаду судді Васильківського міськрайонного суду Київської області, що є підставою для відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду.

91. Під час дослідження матеріалів стосовно кандидата ОСОБА_1 . ВРП враховано, що на розгляді Третьої Дисциплінарної палати ВРП перебували скарги ОСОБА_4 , Фельтіна Л. М. в інтересах ОСОБА_4 на дії судді Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 , у яких зазначалося про те, що 02 червня 2015 року суддею Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 ухвалено незаконне та невмотивоване рішення у цивільній справі № 362/2366/15-ц - за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про розірвання шлюбу та поділ спільного сумісного майна подружжя, яким порушено права ОСОБА_4 , який не брав участі у справі, проте суд вирішив питання про його права та обов`язки.

Дисциплінарним органом ВРП встановлено, що поведінка судді ОСОБА_1 під час здійснення правосуддя у справі № 362/2366/15-ц свідчить про наявність у його діях складу дисциплінарного проступку, передбаченого на час вчинення відповідних дій пунктом 4 частини першої статті 92 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», а саме допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, порушення прав людини і основоположних свобод.

92. Третя Дисциплінарна палата ВРП дійшла висновку, що порушення норм процесуального права, допущені суддею ОСОБА_1 , не були наслідком звичайної суддівської помилки, а вчинені умисно та спрямовані на порушення основоположного права людини - права власності.

93. На засіданні ВРП 04 квітня 2019 року, на якому був присутній позивач, член ВРП Швецова Л. А. доповіла матеріали та запропонувала прийняти рішення про внесення подання Президентові України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Васильківського міськрайонного суду Київської області, головуючий запросив членів ВРП до нарадчої кімнати, після чого було винесено оскаржуване рішення ВРП, в ухваленні якого брали участь 19 її членів, з яких голосували «за» - 11, «проти» - 8, що підтверджується витягом з протоколу засідання ВРП від 04 квітня 2019 року № 25.

Внаслідок того, що за рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді проголосувало одинадцять членів ВРП, відповідач з огляду на положення абзацу першого частини четвертої статті 37 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» ухвалив рішення про відмову у внесенні відповідного подання.

94. На обґрунтування оскаржуваного рішення від 04 квітня 2019 року № 1045/0/15-19 ВРП зазначила, що дії, вчинені суддею ОСОБА_1 під час розгляду справи № 362/2366/15-ц, зокрема порушення норм процесуального права, що призвело до порушення основоположного права людини - права власності, порочать звання судді та підривають авторитет правосуддя, свідчать про грубе нехтування обов`язками судді. Поведінка судді та його ставлення до такої поведінки викликають обґрунтований сумнів щодо відповідності ОСОБА_1 критерію доброчесності та є обставиною, яка може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у разі призначення ОСОБА_1 на посаду судді.

95. Згідно з висновком Конституційного Суду України в Рішенні від 11 березня 2020 року № 4-р/2020 у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» від 16 жовтня 2019 року № 193-IX, Закону України «Про Вищу раду правосуддя» зазначено, що для здійснення конституційних функцій добору та оцінювання суддів утворено ВККС, яка є державним колегіальним органом суддівського врядування та діє на постійній основі у системі правосуддя України.

96. Аналіз статті 131 Конституції України, статей 92, 93 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» дає підстави стверджувати, що жоден інший орган чи установа не уповноважені здійснювати конституційні функції добору та оцінювання суддів, у тому числі ВРП, яка відповідно до пунктів 1, 8 частини першої статті 131 Основного Закону України вносить подання про призначення судді на посаду, ухвалює рішення про переведення судді з одного суду до іншого.

97. Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 11 березня 1980 року № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень під такими повноваженнями слід вважати повноваження, адміністративного органу, який, приймаючи рішення, може користуватися певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з декількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає кращим за цих обставин.

98. У Доповіді Європейської комісії «За демократію через право» (Венеційської комісії) щодо призначення суддів, яка ухвалена на 70-му пленарному засіданні, з посиланням на Висновок № 1 (2001) Консультативної ради європейських судів (далі - КРЄС), зазначено, що кожне рішення щодо призначення або кар`єри судді має опиратись на об`єктивні критерії та мусить прийматися або незалежним органом, або з дотриманням гарантій прийняття такого рішення не інакше, як на основі зазначених критеріїв.

99. Щодо повноважень судової ради у своєму Висновку № 10 (2007) з питання «Судова рада на службі суспільства» КРЄС рекомендує, щоб судова рада мала повноваження з відбору, призначення та просування по службі суддів. Ці функції мають здійснюватися в повній незалежності від законодавчої чи виконавчої влади, а також в абсолютній прозорості щодо критеріїв відбору суддів.

100. Рішення, які стосуються добору та підвищення суддів по службі, мають ґрунтуватися на об`єктивних критеріях, які попередньо визначені законом чи компетентними органами влади. Прийняття таких рішень має базуватися на заслугах, з урахуванням кваліфікації, вмінь та потенціалу, необхідних для вирішення справ при застосуванні закону, зберігаючи повагу до людської гідності (пункт 44 Рекомендації (2010)12 КРЄС державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки).

101. Застосовані судом правові норми в цій справі свідчать про те, що ВРП є конституційним органом, який, серед іншого, діє з метою формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів.

102. Для виконання покладених на неї законом завдань щодо формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів ВРП наділена повноваженнями вносити Президентові України подання про призначення судді на посаду (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»).

103. У пункті 19 статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачені повноваження ВРП, відмовити у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду у разі, зокрема наявності обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.

104. Під такими повноваженнями ВРП варто розглядати можливість прийняття рішення про внесення подання Президенту України або невнесення такого подання на підставі власної оцінки обставин справи.

105. З метою реалізації законодавчої функції ВРП відносно формування високопрофесійного суддівського корпусу і дискреційної природи її повноважень щодо внесення Президентові України подань про призначення суддів ВРП ухвалює рішення стосовно внесення або невнесення Президентові України подання про призначення судді на посаду за результатами розгляду рекомендації ВККС, до якої обов`язково додається особова справа (досьє) кандидата на посаду судді.

106. Велика Палата Верховного Суду вже вирішувала спори за участю ВРП у справах про проходження конкурсних процедур. Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 9901/243/19 суд наголосив що ВРП може оцінити досьє кандидата на посаду судді та дійти іншого висновку, ніж ВККС. Хоча рекомендація Комісії спирається винятково на об`єктивні критерії, ВРП може не погодитися з нею (Комісією) тільки з підстав, передбачених законом.

107. Надаючи правову оцінку наведеним в оскаржуваному рішенні мотивам, з яких відповідач дійшов висновків про наявність правових підстав для відмови у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Васильківського міськрайонного суду Київської області, колегія суддів виходить із такого.

108. Як вказувалось вище, в основу оскаржуваного рішення ВРП покладено обставини та мотиви, які були предметом дослідження Третьою Дисциплінарною палатою ВРП. Посилаючись на обставини та позиції дисциплінарного органу, ВРП у спірному рішенні приходить до висновку, що дії, які були предметом перевірки Третьої Дисциплінарної палати ВРП є обставинами, які свідчать про невідповідність кандидата критерію доброчесності та можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади.

109. Проте, такі висновки ВРП є необґрунтованими, з огляду на таке.

110. Як вбачається з матеріалів справи, Третя Дисциплінарна палата ВРП рішенням від 05 вересня 2019 року № 2820/3дп/15-18 відмовила у притягненні до дисциплінарної відповідальності судді Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням встановленого законом строку притягнення до дисциплінарної відповідальності.

111. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 листопада 2018 року у справі № 800/539/17 (П/9901/69/18) вказала, що установлені ВРП ознаки дисциплінарного проступку, за який закінчився строк притягнення до відповідальності - не можуть бути мотивом для наявності обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.

112. Колегія суддів в розвиток зазначеної позиції Великої Палати Верховного Суду вважає за необхідне зазначити, що закон встановлює принцип, за яким за наявності непогашених дисциплінарних стягнень до судді має бути застосовано більш суворе стягнення. Водночас погашення дисциплінарного стягнення, в тому числі і у зв`язку закінченням строку притягнення до відповідальності, виключає можливість врахування дисциплінарним органом обставин попереднього провадження для притягнення судді до відповідальності в новому дисциплінарному провадженні.

113. Крім того, зміст та виклад в оскаржуваному рішенні підстав відмови у внесенні подання про призначення позивача на посаду судді викликають (зумовлюють) підсумок, що цими підставами стали лише висновки дисциплінарного органу про порушення суддею ОСОБА_1 норм процесуального права під час розгляду справи № 362/2366/15-ц.

114. Верховний Суд вважає, що ВРП не може використовувати вказані обставини (порушення суддею норм процесуального права при здійсненні правосуддя) як підставу для дисциплінарної відповідальності чи для ухвалення рішення з негативними наслідками для особи, оскільки відповідно до абзацу другого частини першої статті 49 Закону України «Про судоустрій і статут суддів» суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку.

115. При цьому колегія суддів вважає за необхідне врахувати, що рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 червня 2015 року у справі № 362/2366/15-ц (постановлене ОСОБА_1 ) було предметом перегляду Апеляційного суду Київської області, який ухвалою від 11 листопада 2015 року закрив апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про розірвання шлюбу та поділ спільного сумісного майна подружжя. У вказаному рішенні констатовано, що ОСОБА_4 не відноситься до кола осіб, які мають право апеляційного оскарження у даній справі, оскільки суд першої інстанції не вирішував питання про його права і обов`язки. Посилання ОСОБА_4 у скарзі на те, що оскаржуване рішення суду тягне порушення його прав на стадії виконання судового рішення, апеляційним судом визнано такими, що не свідчать про те, що рішенням суду вирішено питання про його права і обов`язки. Апеляційний суд вважав, що в даному випадку ОСОБА_4 не позбавлений можливості захистити свої права в інший спосіб.

116. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2015 року у справі № 362/2366/15-ц відмовлено представнику ОСОБА_4 - Фельтіну Л. М. у відкритті касаційного провадження в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про розірвання шлюбу та поділ спільного сумісного майна подружжя, за касаційною скаргою на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 11 листопада 2015 року.

Тобто, твердження ВРП, про порушення суддею ОСОБА_1 прав ОСОБА_4 під час розгляду справи № 362/2366/15-ц є передчасними.

117. У рішенні Європейського суду з прав людини «АГОСІ проти Об`єднаного Королівства» наголошується на необхідності встановлення відношення пропорційності між можливістю застосування, характером заходів з обмеження права власності та метою, що має бути досягнута в результаті такого застосування. Міра дбайливості власника щодо відвернення правопорушення становить лише один з елементів балансу приватного та публічного інтересів, що має розглядатися в сукупності з іншими обставинами справи. У спрощеному вигляді під публічним інтересом у цьому контексті мається на увазі реалізація превентивної функції права шляхом вилучення засобів і предметів правопорушення, що загалом відповідає частині шостій статті 13 Цивільного кодексу (застосування судом до особи, яка зловживає правом користування річчю, «інших наслідків, встановлених законом»).

118. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» йдеться про те, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення». Тобто держава має подбати про певний баланс між засобами впливу, адекватною оцінкою його протиправних дій та метою, якої хоче досягти держава.

119. Принцип пропорційності має забезпечувати дотримання відповідного балансу між будь-якими зворотними наслідками, що можуть бути заподіяні правам, свободам або інтересам учасників правовідносин, а також поставленим цілям адміністративного договору. Принцип пропорційності передбачає (1) використання засобів, пропорційних до переслідуваних цілей, (2) забезпечення через здійснені заходи чіткої рівноваги між публічними інтересами з правами та інтересами приватних осіб.

120. За загальним правилом добросовісна помилка або недбалість за відсутністю умисності дій не є достатньою підставою для притягнення особи до дисциплінарної відповідальності. Недостатнє обґрунтування недоброчесності судді не визнається порушенням норм суддівської етики чи свідомим нехтуванням стандартами поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, чи допущенням поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя.

121. Оскільки критерії вимірювання відповідачем доброчесності позивача базується лише на висновках дисциплінарного органу, Верховний Суд приходить до висновку, що сумнів ВРП щодо недоброчесності позивача є не доведеним.

122. Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що висновок ВРП, що поведінка судді викликає обґрунтований сумнів щодо відповідності позивача критерію доброчесності та є обставиною, що може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у разі призначення позивача на посаду судді, здійснено без врахування принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, що вказує на невідповідність рішення відповідача пункту 7 частини другої статті 2 КАС України.

123. Для встановлення дискримінації суд має провести аналіз відповідно до підходу, який застосовується в контексті статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

124. Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 1 Закону України від 06 вересня 2012 року № 5207-VI «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - це ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

125. У контексті цієї справи під непрямою дискримінацією потрібно мати на увазі рішення, правові норми або критерії оцінки, які формально є однаковими, але під час здійснення чи застосування яких виникають чи можуть виникнути обмеження або привілеї стосовно особи та/або групи осіб за їхніми ознаками.

126. У параграфах 70-71 рішення у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Принцип правової визначеності, що є інтегративним складником принципу верховенства права, вимагає, щоб правозастосування було прогнозованим та передбачуваним. Правомірність обмеження майнових прав (законних очікувань) особи з боку держави неодноразово була предметом розгляду Європейського суду з прав людини, внаслідок чого цей суд сформував уніфіковану позицію, за якою обмеження у реалізації будь-якого права може бути визнане правомірним за дотримання таких умов, як законність, легітимна мета та необхідність у демократичному суспільстві. Сукупність таких умов наразі відома під назвою «трискладовий тест».

127. Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини для встановлення відповідності заходу принципу правомірності потрібно проаналізувати три критерії: чи є такий захід правомірним (передбаченим національним законодавством); чи є легітимною мета такого обмеження; чи є такий захід пропорційним поставленій меті (забезпечує справедливу рівновагу між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини).

Якщо хоча б одного із зазначених критеріїв не буде дотримано, то Європейський суд з прав людини констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

128. У практиці, зокрема, адміністративного судочинства застосовується загальний принцип in dubio pro tributario (пріоритет з найбільш сприятливим для особи тлумаченням норми права): у разі якщо норма закону або іншого нормативного акта, виданого на основі закону, або якщо норми різних законів або нормативних актів дозволяють неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків особи у її взаємовідносинах з державою (в особі відповідних суб`єктів владних повноважень), тлумачення такого закону здійснюється на користь особи (суб`єкта приватного права).

129. Національне законодавство щодо відмови у внесенні подання Президентові України про призначення на посаду судді через невідповідність поведінки критерію доброчесності містить оціночні критерії, тобто такі, що не чітко визначені законом.

130. Критерій доброчесності є надзвичайно важливим з огляду на те, яку роль відіграє судова влада у становленні правової держави. Саме доброчесність є ключовою категорією у формуванні морально-етичного образу суддів, запорукою формування довіри народу до суддів та судової влади в цілому.

131. Доброчесність - це необхідна морально-етична складова діяльності судді, яка, серед іншого, визначає межу і спосіб його поведінки, що базується на принципах доброго ставлення до сторін у справах та чесності у способі власного життя, виконанні своїх обов`язків та здійсненні правосуддя.

132. За визначенням терміну, який подано у Сучасному словнику з етики, доброчесністю є позитивна моральна якість, зумовлена свідомістю і волею людини, яка є узагальненою стійкою характеристикою людини, її способу життя, вчинків; якість, що характеризує готовність і здатність особистості свідомо і неухильно орієнтуватись у своїй діяльності та поведінці на принципи добра і справедливості.

133. Авторитет та довіра до судової влади формуються залежно від персонального складу судів, від осіб, які обіймають посади суддів та формують суддівський корпус. Саме тому важливо, щоб кандидат на посаду судді, як і суддя, не допускав будь-якої неналежної (недоброчесної, неетичної) поведінки як у професійній діяльності, так і в особистому житті, яка може поставити під сумнів відповідність кандидата критерію доброчесності, що негативно вплине на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.

134. Легітимна мета вимірювання доброчесності полягає в здобутті доказів умисного порушення норм суддівської етики чи свідомого нехтування стандартами поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, а також допущення поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя.

135. З огляду на встановлені в цій справі обставини, а також те, що ВРП не наведено переконливих доказів того, що позивач допускав будь-яку неналежну поведінку як у професійній діяльності, так і в особистому житті, яка може поставити під сумнів відповідність кандидата критерію доброчесності, що негативно вплине на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам, визначеним частиною другою статті 2 КАС України.

V. ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

136. Розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

137. Одночасно Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що вимоги, заявлені позивачем про зобов`язання ВРП, з врахуванням вимог статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийняти рішення про внесення Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Васильківського міськрайонного суду Київської області, не відповідають повноваженням Верховного Суду за наслідками висновку про протиправність акту індивідуальної дії, яким є оскаржуване рішення Вищої ради правосуддя.

138. Пунктом 3 частини четвертої статті 266 КАС України передбачено, що Верховний Суд за наслідками розгляду адміністративних справ, визначених частиною другою цієї статті, може застосувати інші наслідки протиправності таких рішень, дій чи бездіяльності, що визначені статтею 245 цього Кодексу.

139. Згідно пункту 2 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

140. Отже, з огляду на викладене, оскаржуване рішення ВРП належить визнати протиправним і скасувати.

141. Згідно з пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

142. Частиною третьою статті 245 КАС України передбачено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

143. За змістом абзацу другого частини четвертої статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

144. Враховуючи закріплене законодавцем у пункті 10 частини другої статті 245 КАС України положення, яке надає можливість суду визначити інший, ніж обрано позивачем, спосіб захисту його порушених прав, і прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів особи у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень; виконуючи обов`язок дотримання принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі, який зобов`язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права, - колегія суддів вважає за можливе для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача задовольнити позов шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути рекомендацію ВККС щодо призначення ОСОБА_1 на посаду судді Васильківського міськрайонного суду Київської області, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні та обставинам, які стали підставою для відмови у внесенні Президентові України подання про призначення позивача на посаду судді.

VI. ВИСНОВКИ ЩОДО РОЗПОДІЛУ СУДОВИХ ВИТРАТ

145. Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

146. З огляду на обґрунтованість і наявність підстав до задоволення позовних вимог колегія суддів вважає за необхідне присудити на користь позивача понесені ним судові витрати у вигляді судового збору на загальну суму 1 536 грн 80 коп за рахунок бюджетних асигнувань ВРП.

Керуючись статтями 2, 22, 139, 241-246, 250, 255, 257, 262, 266, 295, 297 КАС України, Суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправними дій та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя від 04.04.2019 № 1045/0/15-19 «Про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Васильківського міськрайонного суду Київської області».

Зобов`язати Вищу раду правосуддя повторно розглянути рекомендацію Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо призначення ОСОБА_1 на посаду судді Васильківського міськрайонного суду Київської області.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Вищої ради правосуддя (, 04050, м. Київ, вул. Студентська, буд. 12-а) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у сумі 1536 (тисяча п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення Верховного Суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14.07.2022.

Головуючий Ж. М. Мельник-Томенко

Судді І. В. Дашутін

Н. М. Мартинюк

Н. В. Шевцова

М. М. Яковенко