Справа № 280/102/22
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2022-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

13 липня 2022 року Справа № 280/102/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ),

до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69005, м. Запоріжжя, пр. Соборний, б. 158-Б, код ЄДРПОУ № 20490012)

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (надалі - позивач) До Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:

визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови у зарахуванні ОСОБА_1 в подвійному розмірі стажу роботи за період з 02 травня 1992 року по 02 січня 2002 року та з 01 січня 2004 року по 31 березня 2020 року;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи з 02 травня 1992 року по 02 січня 2002 року та з 01 січня 2004 року по 31 березня 2020 року у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ та провести перерахунок і виплату призначеної пенсії з 12 квітня 2020 року, з урахуванням проведених виплат.

Ухвалою суду від 10 січня 2022 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику осіб.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Відповідачем всупереч вимог статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не зараховано до стажу роботи у подвійному розмірі періоди роботи позивача з 02 травня 1992 року по 02 січня 2002 року в КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» на посаді лікаря анестезіолога-реаніматолога відділення «штучна нирка», та з 01 січня 2004 року по 31 березня 2020 року (дата призначення пенсії за віком 12 квітня 2020 року) в КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» на посадах лікаря анестезіолога-реаніматолога та завідуючого відділенням інтенсивної терапії екстрокорпоральних методів детоксикації. Просить задовольнити позовні вимоги.

Відповідач позовні вимоги не визнав, 08 лютого 2022 року надав до суду відзив на позовну заяву (вх.№9549), в якому зазначає, що із наданих позивачем документів вбачається, що в період з 02 травня 1992 року по 01 січня 2002 року позивач працював на посаді лікаря анестезіолога реаніматолога відділення «Штучна Нирка», яке не є реанімаційним відділенням або відділенням анестезіології та інтенсивної терапії, групою анестезіології та інтенсивної терапії, відділенням інтенсивної терапії. Вважає, що для зарахування зазначеного періоду до страхового стажу позивача у подвійному розмірі немає законних підстав. Щодо зарахування періоду роботи з 01 січня 2004 року по 31 березня 2020 року до страхового стажу у подвійному розмірі вважає, що положення статей 55, 60 Закону №1788 як до 1 січня 2004 року, так і після, застосовуються лише для визначенні права на призначення пенсії за вислугу років, а не визначення страхового стажу на пільгових умовах. До страхового стажу для обчислення розміру пенсії періоди роботи після 1 січня 2004 року зараховуються на загальних підставах, тобто в одинарному розмірі. Виходячи із вищезазначеного, дії відповідача не суперечать чинному законодавству України, тому, підстави для задоволення вимог позивача повністю відсутні. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Позивач починаючи з 18 грудня 2006 року перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та йому була призначена пенсія за вислугу років як працівнику охорони здоров`я у відповідності до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

З 11 квітня 2020 року позивач набув право на пенсію за віком на загальних підставах у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і 27 травня 2020 звернувся до відповідача за призначенням пенсії.

Позивач звернувся до відповідача листом від 29 липня 2021 року, в якому просив надати відповідь щодо зарахування стажу його роботи з 02 травня 1992 року по 02 січня 2002 року, 01 січня 2004 року по 30 листопада 2006 року, та з 01 грудня 2006 року до моменту призначення позивачу пенсії за віком подвійному розмірі, здійснити перерахунок пенсії та виплатити недораховану суму пенсії.

Відповідач листом від 11 серпня 2021 року №10881-10187/С-02/8-0800/21 надав відповідь, у якій зазначив, що за інформацією відділу перерахунків пенсій №1 управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області згідно наданим документам до розрахунку стажу в пенсійній справі страховий стаж складає 53 роки 02 місяці 23 дні. Із наданих документів не вбачається, що робота у період з 02 травня 1992 року по 01 січня 2002 року є роботою в реанімаційному відділенні.

Позивач, не погодившись з такими діями відповідача, вважаючи їх протиправними звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно із частиною першою статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Відповідно до статті 24 Закон №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Закон №1058-IV набрав чинності 1 січня 2004 року. До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-XII).

Так, відповідно до статті 60 Закону №1788-XII робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України №303 від 8 жовтня 1997 року проведено реорганізацію анестезіологічної служби у складі лікувально-профілактичних закладів охорони здоров`я. Замість відділень (груп) анестезіології реанімації та відділень реанімації і інтенсивної терапії були створені анестезіологічні відділення або відділення анестезіології, анестезіологічні відділення з ліжками (палатами) для інтенсивної терапії, анестезіологічні групи, відділення інтенсивної терапії, вузькоспеціалізовані відділення інтенсивної терапії.

Згідно роз`яснення, наданого Міністерством охорони здоров`я і Міністерства праці та соціальної політики України у листах від 28 травня 2002 року №10.02.11/450 та від 21 червня 2002 року №02-886з-08, період роботи працівників у відділеннях анестезіології та інтенсивної терапії зараховуються до стажу у подвійному розмірі, як це передбачено статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Із записів трудової книжки НОМЕР_2 від 02 серпня 1983 року судом встановлено, що:

- з 02 серпня 1983 року позивач працював в КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» на посаді лікаря-інтерна реанімаційного відділення;

- з 08 серпня 1984 року у зв`язку із закінченням інтернатури переведений на посаду лікаря анестезіолога реаніматолога реанімаційного відділення;

- та 01 травня 1992 року був переведений з посади лікаря анестезіолога-реаніматолога реанімаційного відділення на посаду лікаря анестезіолога- реаніматолога відділення «Штучна нирка»;

- з 02 січня 2002 року відділення «штучна нирка» було перейменовано на відділення інтенсивної терапії екстрокорпоральних методів детоксикації;

- 18 грудня 2006 року позивача було звільнено у зв`язку з виходом на пенсію за вислугу років;

- з 25 грудня 2006 року позивач був прийнятий до в КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» на посаду лікаря анестезіолога відділення інтенсивної терапії екстрокорпоральних методів детоксикації;

- 10 травня 2007 року позивач переведений на посаду завідуючого відділенням інтенсивної терапії екстрокорпоральних методів детоксикаціі.

Відповідно до Довідки від 23 вересня 2021 року №229, що видана Комунальним некомерційним підприємством «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» підтверджено всі зазначені періоди роботи позивача.

В штатному розкладі лікарні (а.с.11-12) зазначено, що складовою стаціонару є лабораторія «Штучна нирка» при реанімаційному відділенні лікарні згідно рішень Запорізької міської Ради народних депутатів за № 433 від 20 грудня 1979 року та № 153/1 від 28 квітня 1983 року. З 1985 року лабораторія «штучна нирка» була перейменована у відділення «штучна нирка». У штатному розкладі лікарні від 01 січня 1990 року також зазначено відділення «Штучна нирка» при реанімаційному відділенні.

Позивач звернувся до Запорізької обласної організації профспілки працівників охорони здоров`я України із заявою від 30 серпня 2021 року (вх.№с-08/01/21) про надання відповіді щодо зарахування до стажу роботи позивача у подвійному розмірі періодів його роботи на посаді лікаря анестезіолога-реаніматолога відділення «штучної нирки» Міської клінічної лікарні екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя, яке входило у склад реанімаційного відділення закладу охорони здоров`я.

Запорізька обласна організація профспілки працівників охорони здоров`я України надала позивачу відповідь від 01 вересня 2021 року №01-21/С-08/187, у якій зазначено»…з наявних документів вбачається, що в період з 01 травня 1992 року по 02 січня 2002 року Ви працювали на посаді лікаря анестезіолога-реаніматолога відділення «Штучна нирка», яке в свою чергу, відповідно до штатного розпису, було структурним підрозділом реанімаційного відділення.

Таким чином, зазначений вище період відноситься до роботи у реанімаційному відділенні та підлягає зарахуванню у подвійному розмірі….».

Згідно з Наказом МОЗ СРСР від 29 грудня 1975 року №1188 «Про подальше удосконалення реанімаційної допомоги населенню» у складі міських лікарень створювались відділенням реанімації та інтенсивної терапії, у які госпіталізувались хворі з гострими розладами гемо динаміки різної етіології та іншими гострими розладами функцій життєво важливих органів або при реальній загрозі їх розвитку. Для надання медичної допомоги хворим із розладами функцій життєво важливих органів у складі відділень реанімації та інтенсивної терапії організовувались палати реанімації та інтенсивної терапії, які функціонували при хірургічних відділеннях усіх профілів, кардіологічних та неврологічних відділеннях із і гострими отруєннями.

Як вже зазначалось вище, наказом МОЗ України від 08 жовтня 1997 року №303 «Про регламентацію діяльності анестезіологічної служби України» проведено реорганізацію анестезіологічної служби, згідно ї з яким у складі лікувально-профілактичних закладів охорони здоров`я повинні створюватися відділення (групи, палати), зокрема, - вузькоспеціалізовані відділення інтенсивної терапії у і лікарнях, де зосереджені хворі з однотипною (близькою з етіпатогенезом) гострою патологією (інфекційні лікарні, відділення для новонароджених у пологових будинках» токсикологічні відділення, відділення з гострою коронарною недостатністю, кардіологічній психоневрологічні, ендокринологічні та інші диспансери, відділення, в яких для лікуванні». хворих застосовуються методи екстракорпоральної детоксикації).

Наказом МОЗ України від 23 грудня 2000 року №33 «Про штатні нормативи та типові ї штати закладів охорони здоров`я» затверджено штатні нормативи вказаних підрозділів у 1 відповідності з вимогами Наказу №303. Згідно з п. 3.7 додатка 26 для підвищення) ефективності лікування у лікарнях, де концентруються хворі, для лікування яких« застосовуються методи екстракорпоральної детоксикації (терміновий гемодіаліз, гемосорбція, плазмофорез, ультрафільтрація та інші), створюються відділення інтенсивної терапії екстракорпоральних методів детоксикації. Аналогічні роз`яснення надано в Наказів МОЗ України №10.03.67/2295 від 15 грудня 2006 року.

З аналізу вказаних норм та обставин справи суд дійшов висновку, що робота позивача з 01 травня 1992 року по 02 січня 2002 року на посаді лікаря анестезіолога-реаніматолога відділення «Штучна нирка», яке в свою чергу, відповідно до штатного розпису, було структурним підрозділом реанімаційного відділення КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» дає йому право на перерахунок пенсії із зарахуванням стажу роботи у подвійному розмірі.

Висновки у цій справі узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, висловленою, зокрема, у постановах від 11 грудня 2018 року у справі №310/385/17(2-а/310/47/17), від 23 січня 2019 року у справі №485/103/17 та від 4 грудня 2019 року у справі №689/872/17.

Зазначеним також спростовуються доводи відповідача про те, що посади на яких працював позивач не дають йому право на зарахування спірного періоду трудового стажу у пільговому обчисленні, що передбаченого статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», такі доводи відповідачів ґрунтуються на неправильному розумінні норм матеріального права.

Частиною 4 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Редакція статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є чинною.

Стаття 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не скасовує статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та не зупиняє її дію.

Відповідно до статті 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Таким чином, суд дійшов висновку, що зарахування стажу позивача в подвійному розмірі, передбачене статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та не пов`язано із набранням чинності Закону № 1058-IV, а тому, не обмежується наявним стажем роботи до 01 січня 2004 року.

Зазначений висновок узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, висловленою, зокрема, у постановах від 11 грудня 2018 року у справі № 310/385/17(2- а/310/47/17), від 23 січня 2019 року у справі № 485/103/17 та від 4 грудня 2019 року у справі № 689/872/17, від 27 лютого 2020 року у справі № 462/1713/17.

Суд зазначає, що Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі Ковач проти України від 7 лютого 2008 року, п.59 рішення у справі Мельниченко проти України від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі Чуйкіна проти України від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі Швидка проти України від 30 жовтня 2014 року тощо).

Суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

За статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Враховуючи все вищенаведене, дослідивши матеріали адміністративної справи, суд дійшов висновку, що відповідач безпідставно дійшов висновку про відсутність підстав для зарахування ОСОБА_1 в подвійному розмірі стажу роботи за період з 02 травня 1992 року по 02 січня 2002 року та з 01 січня 2004 року по 31 березня 2020 року.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач необґрунтовано і неправомірно не зарахував ОСОБА_1 в подвійному розмірі стажу роботи за період з 02 травня 1992 року по 02 січня 2002 року та з 01 січня 2004 року по 31 березня 2020 року.

Разом з цим, при ухваленні рішення суд керується приписами частини 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», у відповідності до яких, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Крім того суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 13 січня 2011 року (остаточне) у справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява № 28924/04) констатував: "Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань, становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п.45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п.25, ECHR 2002-II)".

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) гарантує кожному право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо порушення передбаченого Конвенцією права було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

З системного аналізу положень Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що законодавством передбачено право суду у випадку встановлення порушення прав позивача зобов`язувати суб`єкта владних повноважень приймати рішення або вчиняти певні дії.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що належним, повним та ефективним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи з 02 травня 1992 року по 02 січня 2002 року та з 01 січня 2004 року по 31 березня 2020 року у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ та провести перерахунок і виплату призначеної пенсії з 12 квітня 2020 року, з урахуванням проведених виплат.

Щодо посилань відповідача на процесуальні строки суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За приписами частини 2 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Позивач звернувся до відповідача листом від 29 липня 2021 року, в якому просив надати відповідь щодо зарахування стажу його роботи з 02 травня 1992 року по 02 січня 2002 року, з 01 січня 2004 року по 30 листопада 2006 року, та з 01 грудня 2006 року до моменту призначення йому пенсії за віком подвійному розмірі, а також здійснити перерахунок пенсії та виплатити недораховану суму пенсії.

Відповідач листом від 11 серпня 2021 року №10881-10187/С-02/8-0800/21 надав відповідь, у якій зазначив, що за інформацією відділу перерахунків пенсій №1 управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області згідно наданим документам до розрахунку стажу в пенсійній справі страховий стаж складає 53 роки 02 місяці 23 дні. Із наданих документів не вбачається, що робота у період з 02 травня 1992 року по 01 січня 2002 року є роботою в реанімаційному відділенні.

Таким чином, відповідач листом від 11 серпня 2021 року №10881-10187/С-02/8-0800/21 фактично відмовив позивачу у зарахуванні стажу його роботи з 02 травня 1992 року по 02 січня 2002 року, з 01 січня 2004 року по 30 листопада 2006 року, та з 01 грудня 2006 року до моменту призначення йому пенсії за віком подвійному розмірі, а також у здійсненні перерахунку пенсії та виплаті недорахованої суми пенсії.

Позивач звернувся до суду із вимогою визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови у зарахуванні ОСОБА_1 в подвійному розмірі стажу роботи за період з 02 травня 1992 року по 02 січня 2002 року та з 01 січня 2004 року по 31 березня 2020 року.

Таким чином предметом оскарження у цій справі є дії відповідача саме щодо відмови у зарахуванні позивачу спірних періодів роботи у подвійному розмірі, а отже суд дійшов висновку, що позивачем дотримано строк звернення до суду.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (Заява №4909/04) від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29).

У Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

За таких обставин, беручи до уваги всі надані сторонами докази в їх сукупності, суд доходить висновку про обґрунтованість пред`явленого позову та про задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі.

Згідно з положеннями частини першої статті 139 КАС при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5, 9, 77, 139, 241, 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69005, м. Запоріжжя, пр. Соборний, б. 158-Б, код ЄДРПОУ № 20490012) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови у зарахуванні ОСОБА_1 в подвійному розмірі стажу роботи за період з 02 травня 1992 року по 02 січня 2002 року та з 01 січня 2004 року по 31 березня 2020 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до страхового стажу періоди роботи з 02 травня 1992 року по 02 січня 2002 року та з 01 січня 2004 року по 31 березня 2020 року у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ та провести перерахунок і виплату призначеної пенсії з 12 квітня 2020 року, з урахуванням проведених виплат.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний 158-Б, м. Запоріжжя, 69057, ) судові витрати, у вигляді судового збору у сумі 908,00 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення складено та підписано 13 липня 2022 року.

Суддя Д.В. Татаринов