Справа № 500/1204/22
Суддя: Улицький Василь Зіновійович
Дата ухвалення: 2022-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 рокуЛьвівСправа № 500/1204/22 пров. № А/857/7534/22

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді: Улицького В.З.

суддів: Кузьмича С.М., Матковської З.М.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.04.2022 року (рішення ухвалене у м. Тернопіль судом у складі головуючого судді Баб`юка П.М.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2022 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 28.12.2021 року ВП №49412798 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 .

Позивач позовні вимоги мотивував тим, що відповідачем відкрито виконавче провадження №49412798 щодо ОСОБА_1 на виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду від 03 березня 2015 року по справі №607/17371/14-ц, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» 52 323,50 доларів США за кредитним договором №022-2900/840-0011. 28.12.2021 відповідачем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №4941279. Позивач зазначає, що, ознайомившись із матеріалами виконавчого провадження, йому стало відомо, що відповідачем 28.12.2021 винесено постанову ВП №49412798 про стягнення виконавчого збору в сумі 104 076,04 грн. Вказує, що державний виконавець під час прийняття оскаржуваної постанови ВП №49412798 від 28.12.2021 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору, визначив суму виконавчого збору в розмірі 10 % від суми, яка зазначена у виконавчому листі. На думку позивача, державний виконавець визначив суми виконавчого збору у розмірі 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчими документами, застосувавши таким чином фактично Закон № 1404-VIII у редакції Закону № 2475-VIII (який вступив в дію лише 28.08.2018). Положення статті 27 Закону № 1404-VIII в редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача, як боржника, у порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VIII в редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року (день винесення оскаржуваної постанови від 28.12.2021), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню. Просив позов задоволити.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.04.2022 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив ОСОБА_1 . Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задоволити.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 189 цього Кодексу.

Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 03 березня 2015 року по справі №607/17371/14-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» 52 323,50 доларів США за кредитним договором №022-2900/840-0011 від 26.11.2007, що еквівалентно 675 402,20 грн, а також 3 654,20 грн. судового збору.

09.07.2015 на виконання даного судового рішення видано виконавчий лист.

24.11.2015 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №49412798 з примусового виконання виконавчого листа 09.07.2015 у справі №607/17371/14-ц.

В ході виконавчого провадження державним виконавцем у виконавчому провадженні №49412798 вчинялися виконавчі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», зокрема, постановою державного виконавця від 24.11.2015 накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , постановами державного виконавця від 28.01.2016 та 19.10.2016 призначено експерта для участі у виконавчому провадженні, постановою державного виконавця від 15.08.2016 наладено арешт коштів боржника, проводилася перевірка майнового стану боржника та її доходів, на які може бути проведено звернення стягнення, здійснювались запити до державних органів щодо наявності у боржника доходів, відкритих рахунків, майна

Позивачем досягнуто домовленості з стягувачем - ПАП «Універсал Банк» та погашено заборгованість, що підтверджується заявою представника ПАП «Універсал Банк» від 07.06.2018.

28.12.2021 року відповідачем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №49412798 щодо виконавчого листа №607/17371/14-ц, виданого Тернопільським міськрайонним судом 09.07.2015.

Того ж дня, відповідач виніс постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 104076,04 грн у виконавчому провадженні №49412798.

Згодом, відповідач виніс 28.12.2021 постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови №49412798 від 28.12.2021 про стягнення виконавчого збору.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року №1404-VІІІ, який набрав чинності 05.10.2016, та діє на момент виникнення спірних правовідносин - винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови 28.12.2021 у відповідній редакції (далі - Закон №1404-VІІІ).

Відповідно до ст.1 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 42 Закону №1404-VІІІ кошти виконавчого провадження складаються з виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця.

Частинами 1, 2 ст. 27 Закону №1404-VІІІ визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Частинами 5 та 9 статті 27 Закону №1404-VІІІ визначено підстави, за яких виконавчий збір не стягується:

1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";

4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;

6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону. Виконавчий збір не стягується із сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені) та недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі їх списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України" та пунктом 9-15 розділу VIII Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Згідно ч. 3 ст. 40 Закону №1404-VІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Зазначені положення ч.3 ст.40 Закону №1404-VІІІ стосуються лише випадків коли виконавчий збір не стягнуто, а виконавчий документ підлягає поверненню чи виконавче провадження підлягає закінченню.

Стягнення з боржника виконавчого збору є обов`язком виконавця, спрямованим на перерахування цих коштів до Державного бюджету України.

Позивач посилається на правові норми Закону №1404-VІІІ у редакції, яка була чинною до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" від 03.07.2018 року №2475-VIII, частина 2 статті 27 якого передбачала, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків сум, що фактично стягнута, повернута або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Дані доводи позивача, що виконавчий збір за своєю правовою природою є збором, який сплачується боржником за примусове виконання виконавчого документа та розраховується виходячи з фактично стягнутої або повернутої суми, суд вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до ч.2 ст.27 Закону №1404-VІІІ, в редакції, що діяла на момент винесення спірної постанови (28.12.2021), такий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Виконавцем винесена оскаржена постанова на підставі положень Закону №1404-VІІІ в редакції, що діяла на момент вчинення вказаної дії, що відповідає вимогам законодавства.

Стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження. При цьому, стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ.

Аналогічна правова позиція відображена в постановах Верховного Суду від 20.11.2019 у справі №80/1558/19, від 29.04.2020 у справі № №480/3452/19.

Законодавець пов`язав можливість отримання виконавцем виконавчого збору (основної винагороди) не виключно з вчиненням виконавцем певних виконавчих дій протягом усього часу тривання виконавчого провадження яке призвело до фізичного стягнення коштів на користь стягувача з боржника.

Сума основної винагороди у розмірі 10 відсотків визначається та стягується виходячи з сум коштів, що підлягають примусовому стягненню за виконавчим документом, і це не залежить від вчинених виконавчих дій після відкриття виконавчого провадження. Визначення розміру винагороди пов`язане з фактом початку примусового виконання за виконавчим документом.

Аналогічна правова позиція відображена в постанові Верховного Суду від 04.08.2020 у справі №200/13920/19-а.

Державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження 24.11.2015 відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" №606-ХІV, що діяв на момент відкриття провадження. Водночас, відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1404-VIII, після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Виконавцем правомірно при винесенні спірної постанови про стягнення виконавчого збору враховано положення Закону №1404-VIII, які діяли станом на час прийняття оскарженого рішення 28.12.2021.

Державний виконавець, виносячи постанову про відкриття виконавчого провадження 24.11.2015 встановив боржнику добровільний строк для виконання рішення суду до 01.12.2015 відповідно до редакції Закону "Про виконавче провадження", що діяла на момент винесення постанови).

Відтак, апеляційний суд вважає, що боржником не виконалось рішення суду у встановлений добровільний строк, державним виконавцем вчинялися дії відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

В ході виконавчого провадження державним виконавцем у виконавчому провадженні №49412798 вчинялися виконавчі дії, передбачені Законом №1404-VIII, зокрема, постановою державного виконавця від 24.11.2015 накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_3 , постановами державного виконавця від 28.01.2016 та 19.10.2016 призначено експерта для участі у виконавчому провадженні, постановою державного виконавця від 15.08.2016 накладено арешт коштів боржника, проводилася перевірка майнового стану боржника та її доходів, на які може бути проведено звернення стягнення, здійснювались запити до державних органів щодо наявності у боржника доходів, відкритих рахунків, майна.

Відтак, державним виконавцем проводились заходи примусового виконання рішення та вчинилися виконавчі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» №49412798.

Таким чином, що державний виконавець несвоєчасно виніс постанову про стягнення виконавчого збору, та невірно зазначив суму про стягнення коштів, що суперечить остаточному рішенню суду.

Частиною 5 ст. 13 Закону №1404-VIII визначено, що порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої ним Законом.

Судове рішення не може змінювати змісту договірного зобов`язання, яке існувало між сторонами, тобто воно залишається грошовим зобов`язанням в іноземній валюті, а тому судове рішення підлягає примусовому виконанню з урахуванням особливостей, визначених ст. 53 Закону №606-XIV. При цьому погашення суми, що підлягає стягненню за судовим рішенням, обчислюється в іноземній валюті, яка повинна бути конвертована в національну валюту на день здійснення платежу. Це означає, що боржник, виконуючи зобов`язання за виконавчим документом у національній валюті, повинен брати до уваги офіційний валютний курс НБУ, встановлений для відповідної валюти на день платежу (тобто день зарахування коштів на рахунок кредитора).

Аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 1.11.2017 у справі №6-1063цс 17.

Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв`язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для відмови у задоволені адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

З наведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги являються безпідставними та необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, правова оцінка доказів дана вірно, а відтак у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 243 ч. 3, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.04.2022 року у справі №500/1204/22 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. З. Улицький
судді С. М. Кузьмич
З. М. Матковська