Справа № 140/997/22
Суддя: Улицький Василь Зіновійович
Дата ухвалення: 2022-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 рокуЛьвівСправа № 140/997/22 пров. № А/857/6481/22

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді: Улицького В.З.

суддів: Кузьмича С.М., Матковської З.М.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку регіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21.02.2022 року (рішення ухвалене у м. Луцьку судом у складі головуючого судді Лозовського О.А.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку регіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2022 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку регіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції Волинської області Боярського Є.В. від 28.04.2015 про стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 216 105,46 грн.

Позивач позовні вимоги мотивував тим, що 28.01.2011 старшим державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції Солтисюком А.П. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №24255527 з примусового стягнення коштів на користь «Індекс-банк» у розмірі 2 161 054,62 грн відповідно до судового наказу господарського суду Волинської області №5/133-1 від 30.12.2010. 28.04.2015 головним державним виконавцем Боярським Є.В. у виконавчому провадженні №24255527 було винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору на підставі статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» у розмірі 216 105,46 грн. 31.12.2021 головним державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку регіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Арсенюк О.В. було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану на підставі пункту першого частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» та 04.01.2022 було відкрито нове виконавче провадження №68028829, про що видано відповідну постанову. Вказує, що підставою для відкриття виконавчого провадження №68028829 стала постанова №24255527 від 28.04.2015 про стягнення виконавчого збору у сумі 216 105,46 грн, тобто у розмірі 10 відсотків суми, що підлягала примусовому стягненню при відкритті виконавчого провадження ще у 2011 році. Вважає постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 216105,46 протиправною та такою, що підлягає скасуванню з огляду на те, що на час відкриття виконавчого, провадження 28.01.2011 був чинним Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-XIV у редакції від 01.01.2011, який втратив чинність 05.01.2017 на підставі Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VІІІ. Пунктом 4 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону від 02.06.2016 №1404-VIII визначено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону. Винесення постанови про стягнення виконавчого збору є виконавчою дією, а відтак, на думку позивача, оскаржувана постанова від 28.04.2015 повинна виноситися відповідно до Закону №606-XIV від 21.04.1999, а не на підставі статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону України №606-XIV від 05.04.2015. Звертає увагу, що чинна на час відкриття виконавчого провадження частина перша статті 46 Закону №606-XIV в редакції від 01.01.2011 значно зменшували відповідальність позивача як боржника у порівнянні з положеннями статті 28 того ж закону в редакції від 05.04.2015, яка була чинною на час винесення постанови про стягнення виконавчого збору, оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню. Просив позов задоволити.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21.02.2022 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції Волинської області Боярського Є.В. від 28.04.2015 ВП №24255527 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 216 105,46 грн.

Рішення суду першої інстанції оскаржив Другий відділ державної виконавчої служби у місті Луцьку регіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів). Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволені адміністративного позову відмовити.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 189 цього Кодексу.

Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.01.2011 старшим державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції Солтисюком А.П. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №24255527 з примусового виконання судового наказу господарського суду Волинської області №5/133-1 від 30.12.2010 про стягнення з ОСОБА_2 коштів на користь «Індекс-банк» у розмірі 2 161 054,62 грн.

Головним державним виконавцем Боярським Є.В. 28.04.2015 у виконавчому провадженні №24255527 було винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору на підставі статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» у розмірі 216 105,46 грн.

Головним державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку регіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Арсенюк О.В. 31.12.2021 було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту першого частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» та 04.01.2022 відкрито нове виконавче провадження №68028829.

Вважаючи постанову головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції Волинської області Боярського Є.В. від 28.04.2015 про стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 216 105,46 грн протиправною, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Згідно статті 1 Закону №606-ХІV виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 2 статті 25 Закону №606-ХІV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Частиною першої статті 27 Закону №606-ХІV передбачено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Приписами частини першої статті 28 Закону №606-ХІV визначено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Частиною третьою, четвертою вказаної статті 28 передбачено, що постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Розмір фактично стягнутого з боржника виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

Згідно Закону України №606-XIV стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення з винесеним відповідної постанови про стягнення виконавчого збору.

З метою стягнення виконавчого збору виноситься окрема постанова - постанова про стягнення виконавчого збору, яка в свою чергу є виконавчим документом.

Відповідно до пункту 3.7 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (в редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження), стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 28 Закону. Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю на наступний день після завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання рішення. У постанові про стягнення виконавчого збору визначається розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню, зазначений у частині першій статті 28 Закону. Примусове стягнення виконавчого збору здійснюється відповідно до вимог Закону.

Виконавче провадження у даній справі було розпочато на підставі Закону №606-ХІV в редакції від 01.01.2011, який був чинний на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження 28.01.2011. Однак, оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору державним виконавцем прийнята на підставі Закону №606-XIV в редакції від 15.04.2015.

Згідно статті 18 Закону України №606-XIV у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу,

прізвище та ініціали посадової особи, що його видали;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано

документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, власне ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний суб`єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних ос індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб-платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних ос громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувач і та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо;

4) резолютивна частина рішення;

5) дата набрання законної (юридичної) сили рішенням;

6) строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Окремі питання організації виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню врегулювано Інструкцією з організації примусового виконання рішень (затверджену наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5) (далі також - Інструкція №512/5), яка розроблена відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України.

Відповідно до пункту 1.5.1. Інструкції № 512/5 з організації примусового виконання рішень (в редакції на момент виникнення правовідносин) постанова як окремий документ містить такі обов`язкові реквізити:

а) вступну частину із зазначенням:

- назви постанови, дати видачі постанови та місця її винесення;

- найменування органу ДВС, прізвища, імені та по батькові державного виконавця, який виніс постанову;

- назви виконавчого документа, коли та ким виданий, резолютивної частини документа (далі - реквізити виконавчого документа);

за зведеним виконавчим провадженням - прізвища, імені та по батькові боржника -фізичної особи, повного найменування боржника - юридичної особи та дати об`єднання виконавчих проваджень у зведене;

б) мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких державний виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), і посилання на закон чи інший нормативно-правовий акт (статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт, на підставі якого видано постанову);

в) резолютивну частину із зазначенням:

- прийнятого рішення державного виконавця;

- прізвища, імені, по батькові фізичних осіб, повного найменування юридичних осіб, яким надсилається копія постанови;

- строку і порядку оскарження постанови;

г) до постанов можуть вноситись також інші відомості, визначені Законом, цією Інструкцією та іншими нормативно-правовими актами;

ґ) постанова складається і підписується державним виконавцем у необхідній кількості примірників (копій), один з яких (оригінал) залишається у виконавчому провадженні, а інші (копії) направляються за належністю і у випадках, встановлених Законом або цією Інструкцією, затверджуються начальником відділу або його заступником та скріплюються печаткою;

д) у разі якщо постанова державного виконавця є виконавчим документом, вона повинна відповідати вимогам до виконавчого документа, визначеним статтею 18 Закону.

Умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону, інших нормативно-правових актів підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку регулювалися Інструкцією про проведення виконавчих дій (затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 №74/5) (чинна на момент виникнення правовідносин).

Згідно пункту 4.16.1. Інструкції №74/5, у разі невиконання рішення у строк, установлений для добровільного його виконання, з боржника постановою державного виконавця, яка затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби, стягується виконавчий збір у розмірі десяти відсотків від фактично стягненої суми або вартості майна боржника, яке передане стягувачу за виконавчим документом.

Досліджуючи оскаржувану постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 28.04.2015 ВП №24255527, суд дійшов висновку про її невідповідність вищезазначеним нормам, зокрема, у вступній частині постанови не зазначено прізвище та ініціали посадової особи, що її видала (прізвища, імені та по батькові державного виконавця, який виніс постанову); не зазначено найменування стягувача, його місцезнаходження, ідентифікаційний код стягувача, рахунки стягувача; не зазначена дата набрання законної (юридичної) сили; не зазначено строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; постанова не затверджена начальником відповідного органу державної виконавчої служби, що свідчить про те, що вона не відповідає вимогам Закону №606-XIV, Інструкції № 512/5 та Інструкції №74/5.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження ВП №24255527, постанова про відкриття провадження прийнята 28.01.2011.

Пунктом 2 зазначеної постанови боржнику надано семиденний термін на добровільне виконання рішення.

Натомість, оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору винесена відповідачем 28.04.2015, що свідчить про порушення процедури її винесення, передбаченої цим Законом, а саме, поза межами встановленого для її винесення строку.

Апеляційний суд звертає увагу, що оскаржувана постанова від 28.04.2015, яка винесена поза межами строку її винесення, з урахуванням приписів Закону №606-XIV, Інструкції № 512/5 та Інструкції №74/5 мала бути винесена відповідачем на підставі Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на момент відкриття виконавчого провадження ВП №24255527 01.01.2011.

Також, матеріали виконавчого провадження №24255527 не містять доказів надсилання ОСОБА_1 ні постанови про відкриття виконавчого провадження від 28.01.2011, а ні оскаржуваної постанови від 28.04.2015, що є порушенням норм Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно статті 31 Закону України №606-XIV копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Частиною 5 статті 25 Закону України № 606-XIV встановлено, що копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Частиною першою статті 27 Закону України № 606-XIV встановлено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Частиною першою статті 28 Закону України №606-XIV передбачено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконався з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Згідно пункту 4.1.1. Інструкції № 74/5, державний виконавець, починаючи виконувати рішення, повинен пересвідчитись, чи отримана боржником копія постанови про відкриття виконавчого провадження і чи здійснені ним дії, спрямовані на добровільне виконання рішення у встановлений постановою строк.

Відповідно до пункту 3.20 Інструкції № 512/5, копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, які державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами за адресами, зазначеними у виконавчому документі, або іншими адресами, про які стало відомо державному виконавцю, або зазначеними у письмовій заяві сторони виконавчого провадження, у тому числі шляхом факсимільного зв`язку або електронною поштою.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що перед тим, як застосовувати засоби і способи примусу, державний виконавець повинен пересвідчитися, чи отримав боржник копію постанови про відкриття виконавчого провадження, яка має бути направлена на зазначену у виконавчому документі адресу боржника та встановити факт отримання боржником копії цієї постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення.

Отже, у разі з`ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не вправі вчиняти виконавчі дії.

Аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 07.05.2018 у справі 916/1605/15-г.

Законодавством на момент виникнення спірних правовідносин, покладено обов`язок на державного виконання надіслати постанову про відкриття виконавчого провадження саме рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Це зумовлено тим, що сторона виконавчого провадження має право знати про дії, що вчиняються державним виконавцем під час виконання функцій, покладених Законом на останніх. Така вимога Закону обумовлена, зокрема, тим, що для вчинення добровільного виконання рішення суду боржнику необхідно знати про строки протягом яких він може виконати зобов`язання добровільно, не чекаючи при цьому вжиття виконавцем заходів щодо стягнення у примусовому порядку.

Аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 16.08.2019 по справі № 520/987/19.

З урахуванням наведеного, у державного виконавця не було правових підстав приймати оскаржену постанову від 28.04.2015, оскільки не направлення постанови про відкриття виконавчого провадження є обставиною, що створює перешкоди чи позбавляє боржника можливості добровільно виконати рішення суду на будь-якій стадії виконавчого провадження та подати державному виконавцю докази такого виконання.

За таких обставин апеляційний суд переконаний, що оскаржувана постанова головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції Волинської області Боярського Є.В. від 28.04.2015 про стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 216105,46 грн є такою, що не відповідає припасам законодавства та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв`язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

З наведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги являються безпідставними та необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, правова оцінка доказів дана вірно, а відтак у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 243 ч. 3, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку регіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21.02.2022 року у справі №140/997/22 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. З. Улицький
судді С. М. Кузьмич
З. М. Матковська