Справа № 520/21691/21
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2022-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 р. Справа № 520/21691/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Русанової В.Б. , Жигилія С.П.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.12.2021, головуючий суддя І інстанції: Біленський О.О., м. Харків, по справі № 520/21691/21

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітету Ізюмської міської ради

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до виконавчого комітету Ізюмської міської ради (далі по тексту відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправною відмову виконавчого комітету Ізюмської міської ради щодо надання інформації на запит ОСОБА_1 від 30 серпня 2021 року № 4, викладену у листі виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 03.09.2021 року № 3172;

- зобов`язати виконавчий комітет Ізюмської міської ради надати інформацію на запит про надання публічної інформації ОСОБА_1 від 30 серпня 2021 року № 4.

- всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень КАС України, стягнути за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого комітету Ізюмської міської ради.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що внаслідок протиправних дій відповідача, які виразились у відмові надати інформацію на запит № 4 від 30.08.2021, яку позивач бажав отримати для здійснення громадського контролю щодо розпорядження органами місцевого самоврядування землями комунальної форми власності, законністю укладання угод від імені територіальної громади, ефектністю використання комунального майна, було порушено його право на отримання певної інформації, яке передбачене пунктом 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації»

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.12.2021 по справі № 520/21691/21 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Виконавчого комітету Ізюмської міської ради (, Україна, 64300, Харківська обл., місто Ізюм, площа Центральна, будинок 1) про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в дохід держави (отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA0026001, код класифікації доходів бюджету: 22030106) у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 коп.

Позивач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість, неповне дослідження доказів і встановлення обставин справи, порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.12.2021 по справі № 520/21691/21 та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції, неповно встановивши обставини у справі, помилково дійшов висновку про те, що відповідь виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 03.09.2021 № 3172 не містить відмови, а є виключно повідомленням про продовження строку розгляду запиту. Посилаючись на частину 2 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та роз`яснення у вказаній відповіді права на оскарження відмови в наданні інформації, наполягає, що будь-яка відповідь розпорядника не по суті запиту вважається неправомірною відмовою.

Повідомляє, що жодних інших відповідей на свій запит станом на час подання апеляційної скарги він не отримував, а тому висновок суду про неможливість зобов`язати відповідача надати інформацію на запит від 30.08.2021 № 4 є хибним та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи.

При цьому, вважає, що відповідач не здійснивши аналізу щодо застосування відповідних вимог частини 2 статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», не обґрунтувавши наявність підстав обмеження у доступі до такої інформації, обмежився лише загальними висловлюваннями, з яких не зрозуміло у чому саме полягає істотна шкода та імовірність її настання внаслідок надання доступу до запитуваної інформації позивачу.

Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену в постановах від 28.02.2018 по справі № 806/1726/16, від 17.10.2018 по справі № 815/623/16, від 22.10.2019 по справі №351/872/16-а, від 12.06.2020 по № 805/3899/17-а вказує, що не підлягає обмеженню в наданні за запитами про публічну інформацію інформація про прізвища, ім`я, по батькові фізичних осіб, умови отримання від органів державної влади і органів місцевого самоврядування у користування або у власність державного або комунального майна, земельних ділянок, а тому відповідач, дотримуючись вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», мав надати відповідь на запит без застосування «трискладового тесту», що не було взято до уваги судом першої інстанції при прийнятті рішення.

Відповідач у наданому до суду відзиві на апеляційну скаргу, просив суд відмовити у її задоволенні, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.12.2021 по справі № 520/21691/21 - залишити без змін, як законне та обґрунтоване. В обґрунтування відзиву наполягав, що при наданні відповіді на запит від 30 серпня 2021 року відповідальна особа виходила із норм діючого законодавства, не порушуючи інтереси ні запитувача, ні особи, стосовно якої запитується інформації. Посилаючись на приписи п.4 ст.20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», та зміст листа №3172 від 03.09.2021 зазначив, що запитувача було проінформовано про продовження строку розгляду запиту до 20 робочих днів. Таким чином, жодних відмов у наданні інформації на запит в листі від №3172 від 03.09.2021 не має.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 30.08.2021 року позивач звернувся із запитом на отримання публічної інформації № 4 до виконавчого комітету Ізюмської міської ради, згідно якого просив надати: копію рішення 37 сесії Ізюмської міської ради 7 скликання №1008 від 27 квітня 2017 року "Про розгляд звернення кооперативного підприємства "Залізничний ринок»; копію договору оренди, укладеного Ізюмським міським головою В.Марченком, на виконання ч.4 рішення Ізюмської міської ради №1008 від 27 квітня 2017 року; копію договору для здійснення підприємницької діяльності від 17 січня 2002 року, реєстровий номер 186 посилання на який міститься в рішенні Ізюмської міської ради №1008 від 27 квітня 2017 року.

03.09.2021 року листом № 3172 Виконавчий комітет Ізюмської міської ради повідомив позивача, що в договорі, який позивач просить надати, міститься конфіденційна інформація та персональні дані заявника. З посиланням на частину 2 статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» роз`яснив, що для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно та для захисту ділової репутації, для надання запитуваної інформації необхідна згода директора КП «Залізничний ринок» ОСОБА_2 . Враховуючи вищевикладене виконавчий комітет Ізюмської міської ради направив листа до КП «Залізничний ринок» для узгодження. Також, наводячи положення частини 4 статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», було повідомлено, що для надання відповіді на запит позивача потрібно подовжити час надання відповіді до 20 робочих днів.

Вважаючи протиправною відмову Виконавчого комітету Ізюмської міської ради щодо надання інформації на запит ОСОБА_1 від 30 серпня 2021 року № 4, викладену у листі Виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 03.09.2021 року № 3172, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що лист Виконавчого комітету Ізюмської міської ради щодо надання інформації на запит ОСОБА_1 від 30 серпня 2021 року № 4 не містить відмови у наданні інформації, а є лише повідомленням про продовження розгляду запиту, а тому відповідачем не було порушено права позивача на доступ до публічної інформації. Зазначив, що позовні вимоги зобов`язати Виконавчий комітет Ізюмської міської ради надати інформацію на запит про надання публічної інформації є похідними, а тому також не підлягають задоволенню.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 34 Конституції України встановлено право кожного вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до статті 3 Закону України від 2 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію» (далі - Закон № 2657-XII) , основними напрямами державної інформаційної політики є забезпечення доступу кожного до інформації; забезпечення рівних можливостей щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації; створення умов для формування в Україні інформаційного суспільства; забезпечення відкритості та прозорості діяльності суб`єктів владних повноважень; створення інформаційних систем і мереж інформації, розвиток електронного урядування; постійне оновлення, збагачення та зберігання національних інформаційних ресурсів; забезпечення інформаційної безпеки України; сприяння міжнародній співпраці в інформаційній сфері та входженню України до світового інформаційного простору.

Згідно з положеннями статті 5 Закону № 2657-XII, кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону № 2657-XII, право на інформацію забезпечується: створенням механізму реалізації права на інформацію; створенням можливостей для вільного доступу до статистичних даних, архівних, бібліотечних і музейних фондів, інших інформаційних банків, баз даних, інформаційних ресурсів; обов`язком суб`єктів владних повноважень інформувати громадськість та засоби масової інформації про свою діяльність і прийняті рішення; обов`язком суб`єктів владних повноважень визначити спеціальні підрозділи або відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації; здійсненням державного і громадського контролю за додержанням законодавства про інформацію; встановленням відповідальності за порушення законодавства про інформацію.

Згідно зі статтею 20 цього ж Закону, за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939-VI).

Відповідно до статті 1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону № 2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Положеннями частин 1, 2 та 5 статті 19 Закону № 2939-VI передбачено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Вимогами статті 12 Закону № 2939-VI встановлено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Частиною 1 статті 22 Закону № 2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації (частина 2 зазначеної статті).

Зі змісту запиту ОСОБА_1 на отримання публічної інформації № 4 від 30.08.2021, скерованого виконавчого комітету Ізюмської міської ради та отриманого останнім вбачається, що позивач прохав надати: копію рішення 37 сесії Ізюмської міської ради 7 скликання №1008 від 27 квітня 2017 року "Про розгляд звернення кооперативного підприємства "Залізничний ринок»; копію договору оренди укладений Ізюмським міським головою ОСОБА_3 , на виконання ч.4 рішення Ізюмської міської ради №1008 від 27 квітня 2017 року; копію договору для здійснення підприємницької діяльності від 17 січня 2002 року, реєстровий номер 186, посилання на який міститься в рішенні Ізюмської міської ради №1008 від 27 квітня 2017 року.

Колегією суддів встановлено, що відповідачем не надано позивачу копії вищевказаних документів, а лише листом №3172 від 03.09.2021 року виконавчий комітет Ізюмської міської ради повідомив позивача, що в договорі, який позивач просить надати, міститься конфіденційна інформація та персональні дані заявника, а тому з посиланням на частину 2 статті 6 Закону № 2939-VI пояснив, що з метою для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно та для захисту ділової репутації, для надання запитуваної інформації необхідна згода директора КП «Залізничний ринок» ОСОБА_2 , внаслідок чого направлено листа до КП «Залізничний ринок» для узгодження, у зв`язку з чим, з огляду на частину 4 статті 20 Закону № 2939-VI, для надання відповіді на запит позивача потрібно подовжити час надання відповіді до 20 робочих днів.

При цьому, колегія суддів зазначає, що у вказаному листі відповідач роз`яснив ОСОБА_1 право на оскарження відмови у наданні інформації за вказаним запитом відповідно до статті 23 цього ж закону.

Отже, з наведеного вбачається, що копії запитуваних документів позивач за результатами розгляду запиту не отримав, оскільки, на думку відповідача, інформація в них є конфіденційною та може поширюватися лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації. При цьому, хоча відповідач і повідомив про продовження строку розгляду запиту, але інших листів у встановлений двадцятиденний строк, позивачем отримано не було, а також враховуючи факт роз`яснення ОСОБА_1 права на оскарження відмови у наданні інформації,колегія суддів дійшла висновку, що всі наведенні вище обставини свідчать про те, що вказаним листом позивачу було саме відмовлено у наданні публічної інформації на запит в розумінні статті 22 Закону № 2939-VI, а тому висновок суду першої інстанції про те, що лист Виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 03.09.2021 року №3172 не містить відмови у наданні інформації на запит позивача від 30 серпня 2021 року №4, а є виключно повідомленням запитувача про продовження строку розгляду запиту, є хибним та таким, що не відповідає обставинам справи.

Отже, лист виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 03.09.2021 №3172 є остаточним рішенням за результатами розгляду запиту позивача та є предметом дослідження судом в межах заявлених позовних вимог.

У статті 3 Закону № 2939-VI закріплені гарантії забезпечення права на доступ до публічної інформації. Пунктом 5 частини 1 передбачено, що право на доступ до публічної інформації гарантується здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації.

Приписами частини 2 статті 17 цього ж закону закріплено, що громадський контроль за забезпеченням розпорядниками інформації доступу до публічної інформації здійснюється депутатами місцевих рад, громадськими організаціями, громадськими радами, громадянами особисто шляхом проведення відповідних громадських слухань, громадської експертизи тощо.

З аналізу наведених норм слідує, що депутати місцевих рад мають право на отримання доступу до публічної інформації з метою проведення громадського контролю.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є депутатом Ізюмської міської ради 8 скликання, членом громадської організації «Стоп корупції» та кореспондентом, що відповідно підтверджується копіями посвідчення депутата від 25.10.2020 (а.с. 18), членського квитка № 26 (а.с. 20) та службового посвідчення № 40 від 01.01.2021 (а.с. 19).

Як зазначає у позовній заяві ОСОБА_1 , запитувану інформацію він хотів отримати для здійснення громадського контролю щодо розпорядження органами місцевого самоврядування землями комунальної форми власності, законністю укладання угод від імені територіальної громади та ефектністю використання комунального майна, що повністю відповідає вищезазначеним нормам.

Згідно з частинами першою та другою статті 6 Закону № 2939-VI інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Згідно з частиною 2 статті 21 Закону № 2657-XII, конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

За змістом частин першої та другої статті 11 Закону № 2657-XII інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Відповідно до положень статті 5 Закону України «Про захист персональних даних», персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, крім випадків, передбачених статтею 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Відповідно до статті 7 Закону № 2939-VI конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону.

Необхідно враховувати, що вказане положення частини першої статті 7 Закону № 2939-VI не передбачає можливості для суб`єктів владних повноважень відносити інформацію до конфіденційної. Такі суб`єкти можуть обмежувати доступ до інформації лише шляхом віднесення її до службової або таємної відповідно до закону.

Аналогічний правовий висновок, викладений в постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації».

Розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина 2 статті 7 Закону № 2939-VI).

Отже, можливість віднесення інформації до конфіденційної, таємної чи службової не слід розуміти як єдину достатню підставу для обмеження доступу до конкретної інформації, що містить ознаки будь-якого із названих видів інформації.

Запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 частини другої статі 6 Закону № 2939-VI.

Ці вимоги називають «трискладовим тестом», який повинна пройти публічна інформація для визначення її відкритою чи обмеженою. За умови додержання сукупності всіх трьох підстав може бути обмежено доступ до інформації (постанова пленуму Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації»).

Таким чином, передумовою для встановлення відкритості чи обмеження інформації є застосовування до такої інформації «трискладового тесту».

Суд звертає увагу на те, що положення частини 2 статті 6 Закону № 2939-VI передбачають вимоги до обмеження доступу до інформації, а не підстави для надання такого доступу. Такий підхід ґрунтується на тому, що статтею 1 цього Закону закріплена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженою лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі «трискладового тесту». Отже, тягар доведення того, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації.

Таким чином, відмова у наданні інформації є обґрунтованою у разі, якщо розпорядник в листі вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 18.07.2019 по справі №554/11837/14-а.

Разом з цим, статтею 29 № 2657-XII передбачено, що інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

Колегія суддів зазначає, що відмовляючи позивачу у наданні доступу до публічної інформації, відповідач, посилаючись, як на підставу відмови у наданні інформації лише на частину 2 статті 6 Закону № 2939-VI, і роблячи висновок про конфеденційний характер запитуваної інформації, не наводить мотивувань відповідності запитуваної інформації зазначеним вище критеріям.

Слід звернути увагу на те, що Закон № 2939-VI забороняє обмежувати доступ до інформації щодо розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно (частина п`ята статті 6 Закону).

Між тим, як зазначає позивач та не заперечує відповідач, запитувана інформація, що міститься у рішенні 37 сесії Ізюмської міської ради 7 скликання №1008 від 27 квітня 2017 року «Про розгляд звернення кооперативного підприємства «Залізничний ринок», договорі оренди укладеним Ізюмським міським головою ОСОБА_3 , на виконання ч.4 рішення Ізюмської міської ради №1008 від 27 квітня 2017 року, договорі для здійснення підприємницької діяльності від 17 січня 2002 року, реєстровий номер 186 посилання на який міститься в рішенні Ізюмської міської ради №1008 від 27 квітня 2017 року є інформацією щодо розпорядження нерухомим комунальним майном - землею, у тому числі умови отримання цього майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали це майно.

За змістом частини 5 статті 6 Закону № 2939-VI не може бути обмежено доступ до інформації про складання, розгляд і затвердження бюджетів, кошторисів розпорядників бюджетних коштів та плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів, а також їх виконання за розписами, бюджетними програмами та видатками (крім таємних видатків відповідно до статті 31 Бюджетного кодексу України), взяття розпорядниками та одержувачами бюджетних коштів бюджетних зобов`язань або здійснення розпорядження бюджетними коштами у будь-який інший спосіб, планування, формування, здійснення та виконання закупівлі товарів, робіт і послуг за бюджетні кошти, у тому числі оборонних закупівель (крім випадків, якщо окрема інформація про закупівлі товарів, робіт і послуг становить державну таємницю відповідно до Закону України "Про державну таємницю"), володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно (крім випадків, передбачених частиною другою статті 23 Закону України "Про основи національного спротиву"). Не може бути також обмежено доступ до інформації про наявність у фізичних осіб податкового боргу. Не підлягає обмеженню також доступ до інформації про стан і результати перевірок та службових розслідувань фактів порушень, допущених у сферах діяльності, зазначених у цій частині. Доступ до зазначеної інформації забезпечується розпорядниками інформації відповідно до положень статті 5 цього Закону.

При цьому, приписами частини 8 цієї ж статті встановлено, що обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

З аналізу наведеного слідує, що існує пряма заборона у відмові надавати інформацію про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі копії відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно, а тому доступ до запитуваної позивачем інформації не може бути обмежений, а сама інформація містить суспільний інтерес, оскільки мова йде про розпорядження землею комунальної власності, суб`єктами права власності на яку є територіальна громада міста Ізюм, а тому відмова відповідача у наданні такої інформації є такою, що суперечить вимогам чинного законодавства України та порушує право позивача на отримання інформації.

Таким чином, інформація, пов`язана з розпорядженням земельними ділянками, що належать територіальній громаді та укладення суб`єктом владних повноважень, а саме міським головою Марченком В.В., договорів щодо розпорядження землями комунальної власності не є конфіденційною, не може бути обмежена в доступі умовами жодного договору та підлягає наданню на запит, оскільки доступ до такої інформації вже санкціонований законом і не потребує згоди сторін, які підписали умови такого договору.

При цьому, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України в постанові від 08.11.2016 у справі № 299/2507/14-а дійшла висновку про те, що не підлягає обмеженню в наданні за запитами про публічну інформацію інформація про прізвища, ім`я, по батькові фізичних осіб, умови отримання від органів державної влади і органів місцевого самоврядування у користування або у власність державного або комунального майна, земельних ділянок, коштів, копії відповідних правових актів й договорів, які містять вказану інформацію. Якщо у договорі купівлі-продажу, правовому акті органу влади міститься інша інформація, яка має ознаки конфіденційної, то при наданні копій вказаних документів вона підлягає вилученню у спосіб, який унеможливлює її з`ясування.

У справі, яка розглядається, позивач просив відповідача надати інформацію про розпорядження органом місцевого самоврядування об`єктами комунальної власності, прозоре відчуження яких становить суспільний інтерес. При цьому позивач не наполягав на наданні у запитуваних копіях документів персональних даних щодо фізичних осіб, які набули права власності на зазначені об`єкти (їх паспортних даних, ідентифікаційних кодів, адрес проживання тощо), а тому навіть, якщо відповідач вирішив, що запитувана інформація не підлягає поширюванню, то в силу вимог частини 8 статті 6 Закону № 2939-VI обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ в цілому, якщо ж він і містив інформацію з обмеженим доступом, то для ознайомлення мала бути надана інформація, доступ до якої необмежений, а не відмовлено в її наданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визнання протиправно відмови виконавчого комітету Ізюмської міської ради щодо надання інформації на запит ОСОБА_1 від 30 серпня 2021 року № 4, яка викладена у листі виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 03.09.2021 року №3172 та задоволення позовних вимог в цій частині.

Як встановлено частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

З метою забезпечення порушеного права позивача, колегія суддів дійшла висновку, що належним способом захисту у спірних відносинах є зобов`язання виконавчого комітету Ізюмської міської ради надати інформацію на запит про надання публічної інформації ОСОБА_1 від 30 серпня 2021 року №4.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з п. 1, п. 3 ч. 1 ст. 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги, що суд першої інстанції під час вирішення спірних правовідносин дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.12.2021 у справі № 520/21691/21 підлягає скасуванню із прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.6 ст.139 КАС України).

Зважаючи на результат апеляційного розгляду, оскільки в суді першої інстанції позивач не сплачував судовий збір за подання позову, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ч.4 ст. 229, ч.4 ст. 241, ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.12.2021 по справі № 520/21691/21 - скасувати

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ізюмської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною відмову виконавчого комітету Ізюмської міської ради щодо надання інформації на запит ОСОБА_1 від 30 серпня 2021 року № 4, викладену у листі виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 03.09.2021 року № 3172;

Зобов`язати виконавчий комітет Ізюмської міської ради надати інформацію на запит про надання публічної інформації ОСОБА_1 від 30 серпня 2021 року № 4.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді В.Б. Русанова С.П. Жигилій