Справа № 460/4281/21
Суддя: К.М. Недашківська
Дата ухвалення: 2022-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
з питань судового контролю за виконанням судових рішень в
адміністративних справах
12 липня 2022 р. Р і в н е №460/4281/21
Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді К.М.Недашківської, за участю: секретаря судового засідання І.С. Ляшук; представника позивача М.С. Гончара; представника відповідача І.В. Наконечної; розглядаючи у відкритому судовому засіданні Звіт Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про виконання судового рішення у справі №460/4281/21,
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30.08.2021 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вулиця Короленка, 7, місто Рівне, 33028; ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинення певних дій задоволено повністю:

визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 з 27 жовтня 2020 року підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи;

зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити з 27 жовтня 2020 року нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік);

стягнуто до Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області () суму судового збору у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн 00 (нуль) коп.

Ухвалою суду від 29.04.2022 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області подати до суду звіт про виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 липня 2021 року у справі №460/4281/21 протягом тридцяти днів з дня отримання (вручення) копії цієї ухвали.

01 червня 2022 року відповідачем поданий до суду Звіт про виконання судового рішення (далі Звіт).

Ухвалою суду від 02.06.2022 Звіт призначений до розгляду у відкритому судовому засіданні на 30.06.2022.

Ухвалою суду від 30.06.2022 судове засідання відкладене на 12.07.2022.

У судовому засіданні 12.07.2022 представник позивача вказав, що судове рішення не виконане у повному обсязі та просив суд установити відповідачу новий строк для подання звіту про повне виконання судового рішення.

Представник відповідача вказав, що рішення суду виконане, оскільки на його виконання здійснений перерахунок пенсії позивача у належному розмірі.

Розглядаючи Звіт по суті та вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для вжиття заходів судового контролю за виконанням судового рішення, суд зазначає таке.

Звіт містить посилання на те, що на виконання судового рішення пенсійним органом проведений перерахунок пенсії позивача з 27.10.2020 по 31.01.2022 на суму 63717,66 грн.

31 грудня 2021 року Пенсійним фондом України затверджено тимчасовий розпис доходів і видатків на I квартал 2022 року, а 31.03.2022 наказом Пенсійного фонду України №46 затверджено тимчасовий розпис доходів та видатків на II квартал 2022 року. У даних тимчасових розписах не передбачені кошти на виконання рішень судів, тому нараховані позивачу кошти будуть фактично виплачені лише після виділення відповідних коштів з бюджету.

Щодо виконання судового рішення в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити з 27.10.2020 нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії у розмірі, визначеному статтею 39 Закону №796-ХІІ, судом установлено, що пенсійним органом здійснений перерахунок пенсії позивача із застосуванням розрахункової величини прожиткові мінімуми.

Дане підтверджується Довідкою про розмір призначеної пенсії та фактично виплаченої пенсії від 13.01.2022.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у зразковій справі №240/4937/18 зазначено, що Конституційний Суд України у Рішенні від 25.01.2012 №3-рп/2012, крім іншого, вирішив:

- в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116 Конституції України треба розуміти так, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов`язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України;

- в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 95, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 БК України та пункту 2 частини першої статті 9 КАС України в системному зв`язку з положеннями статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 117 Конституції України треба розуміти так, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності.

У постанові від 18.03.2020 у зразковій справі №240/4937/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що Рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 №3-рп/2012 не надає права Кабінету Міністрів України зменшувати розмір виплати пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом №796-ХІІ, а Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України у разі, якщо законом прямо не передбачено розмір таких виплат.

Вирішуючи вказаний вище спір, Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку щодо застосування розміру доплати до пенсії у порядку статті 39 Закону №796-ХІІ дві мінімальні заробітні плати.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 № 294-IX установлені розміри мінімальної заробітної плати:

з 01.01.2020 по 31.08.2020 4723,00 грн (4723,00 х 2 = 9446,00 грн);

з 01.09.2020 по 31.12.2020 5000,00 грн (5000,00 х 2 = 10000,00 грн).

Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020 №1082-IX установлені розміри мінімальної заробітної плати:

з 01.01.2021 по 30.11.2021 6000,00 грн (6000,00 х 2 = 12000,00 грн);

з 01.12.2021 по 31.12.2021 6500,00 грн (6500,00 х 2 = 13000,00 грн).

Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 №1928-IX установлені розміри мінімальної заробітної плати:

з 01.01.2022 по 30.09.2022 6500,00 грн (6500,00 х 2 = 13000,00 грн);

з 01.10.2022 по 31.12.2022 6700,00 грн (6700,00 х 2 = 13400,00 грн).

Враховуючи зміну розміру мінімальної заробітної плати у кожному році, відповідач має обов`язок перераховувати та виплачувати доплату до пенсії у порядку статті 39 Закону №796-ХІІ з урахуванням таких змін. При цьому, такий обов`язок виникає також у випадку, коли протягом відповідного календарного року згідно законодавства змінюється розмір мінімальної заробітної плати.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем проведений перерахунок пенсії позивача відповідно до статті 39 Закону №796-ХІІ та нараховано суму із застосуванням розрахункової величини прожитковий мінімум.

Такі дії суб`єкта владних повноважень свідчить про невиконання судового рішення у повному обсязі, оскільки при перерахунку пенсії застосуванню підлягають розміри мінімальної заробітної плати, установлені на відповідний календарний рік, з урахуванням зміни такого розміру протягом відповідного року.

За правилами статті 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами.

Невиконання судового рішення спричиняє відповідальність, встановлену законом.

Статтею 382 КАС України передбачений судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах.

Відповідно до частин першої та другої вказаної статті суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф.

При цьому, зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, є правом суду, а не його обов`язком, на чому наголошено у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 (справа №823/1265/16; адміністративне провадження №К/9901/16261/18), у постанові Верховного Суду від 23.12.2020 у справі №704/1167/19 (адміністративне провадження №К/9901/12451/20).

Окрім цього, Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 у справі №806/2143/15 (адміністративне провадження № К/9901/5159/18) звертав увагу, що статті 382 і 383 Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Постановою Верховного Суду від 30.04.2020 у справі №804/2076/17 встановлена наступна позиція Верховного Суду: «Сам факт відсутності певного результату (виплати коштів за судовим рішенням) не може бути достатнім підтвердженням того, що суб`єкт владних повноважень допустив саме протиправну бездіяльність. Про протиправність може свідчити, зокрема, те, що суб`єкт владних повноважень бездіяв за обставин, коли мав реальну можливість реалізувати свої повноваження, повинен був це зробити, але не зробив (чи зробив несвоєчасно, з порушенням процедури чи інших вимог), що спричинило порушення прав та інтересів особи».

Суд зазначає, що позивачу не відмовлено у виконанні судового рішення у справі; таке рішення перебуває у процесі виконання, який не залежить від пенсійного органу в частині виділення коштів державного бюджету на відповідні бюджетні програми.

Правовою підставою для накладення на керівника суб`єкта владних повноважень штрафу є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль.

Суд зазначає, що саме від Уряду залежить можливість Пенсійного фонду України забезпечити реалізацію та виконання своїх повноважень в частині виконання рішень суду за умови наявності бюджетних асигнувань.

Невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами статті 382 КАС України, тобто має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.

Поважними можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Суд зазначає, що виділення коштів із державного бюджету на фінансування бюджетної програми не залежить від волі окремого керівника територіального органу Пенсійного фонду України і вимагати від нього дій, які виходять за межі його повноважень немає правових підстав.

Аналогічну позицію Верховний Суд висловив, зокрема, у постановах від 24.01.2018 у справі №405/3663/13-а, від 16.07.2018 у справі №811/1469/18.

Переслідуючи мету забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, адміністративні суди мають зважено підходити до вибору процесуальних засобів такого забезпечення, а саме: встановлювати дійсні причини виникнення затримки у виконанні судового рішення, аналізувати акти законодавства, враховувати здійснені відповідною посадовою особою дії, спрямовані на виконання судового рішення, та їх відповідність вимогам законодавства, встановлювати наявність та форму вини такої посадової особи, а також зазначати про співмірність розміру штрафу та доходів (фінансової спроможності) такої посадової особи. Це не повинно зумовлювати порушення основоположних засад адміністративного судочинства, зокрема, пропорційності, необхідності дотримання оптимального балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо. Такі засоби не можуть бути надмірними за визначених умов та не мають призводити до порушення прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції визнається заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист. Специфіка застосування штрафної санкції, полягає в тому, що вона накладається на керівника суб`єкта владних повноважень, яким не забезпечено виконання судового рішення та який є відповідальним за діяльність державного органу, який він очолює. Можливість накладення штрафу розглядається не самостійно, а за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або у разі неподання такого звіту. Накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови, штрафу є мірою покарання, а тому можливість суду накласти такий штраф може бути реалізована лише за умови встановлення судом обставин, які свідчать про умисне невиконання рішення суду, недобросовісність у діях суб`єкта владних повноважень, які свідчать про ухилення останнього від виконання рішення суду.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23.04.2020 у справі №560/523/19 (адміністративне провадження №К/9901/7195/20).

Зважаючи на приписи наведених положень процесуального закону, з урахуванням характеру спірних правовідносин та фактичних обставин справи, суд не вбачає наразі наявності правових підстав для накладення на керівника пенсійного органу штрафу, проте наявні правові підстави для установлення відповідачу нового строку для подання Звіту в частині здійснення перерахунку пенсії, виходячи з розміру двох мінімальних заробітних плат, а не прожиткових мінімумів.

Керуючись статтями 241, 248, 294, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Встановити Головному управлінню Пенсійного фонду України в Рівненській області новий строк для подання до суду Звіту про виконання судового рішення у справі №460/4281/21, протягом тридцяти днів з дня постановлення цієї ухвали.

Ухвала набирає законної сили негайно після її підписання.

Ухвала може бути оскаржена. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст ухвали складений 12.07.22

Суддя К.М. Недашківська