Справа № 600/5567/21-а
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2022-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/5567/21-а

Головуючий у 1-й інстанції: Лелюк Олександр Петрович

Суддя-доповідач: Капустинський М.М.

12 липня 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Ватаманюка Р.В. Сапальової Т.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2022 року (повний текст рішення складено 11.02.2022 в м.Чернівці) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернівецької митниці Державної митної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління державної казначейської служби України у м.Чернівцях Чернівецької області про визнання протиправним рішення та стягнення коштів - скасувати.

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Чернівецької митниці Державної митної служби України про визнання протиправним рішення та стягнення коштів.

Позивач просив:

- визнати протиправним рішення Чернівецької митниці Державної митної служби України про відмову у поверненні ОСОБА_1 суми коштів у розмірі 416166,18 грн, сплачених згідно уніфікованої митної декларації МД-1 серія РА №183594 на рахунок Буковинської митниці Державної митної служби України в якості грошової застави при ввезені транспортного засобу в митному режимі «транзит» на митну територію України 13 квітня 2021 року, викладене у листі від 14 липня 2021 року №7.2-08/1/7.2-10/10/370;

- стягнути з Державного бюджету України через Управління державної казначейської служби України у м. Чернівцях Чернівецької області на користь ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 416166,18 грн., сплачених згідно уніфікованої митної декларації МД-1 серія РА №183594 від 13 квітня 2020 року.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що невиконання ним грошового зобов`язання сталось через обставини непереборної сили (встановлення Урядом на території України карантину, перебування позивача на самоізоляції). На думку позивача, відповідачем безпідставно не повернуто йому сплачену у розмірі 416166,18 грн. грошову заставу в якості забезпечення виконання взятих на себе зобов`язань щодо зворотного вивезення транспортного засобу, який був ввезений в митному режимі транзит з метою особистого користування. При цьому зазначено, що сплачена у розмірі 416166,18 грн. грошова застава не є надміру або помилково сплачена до державного або місцевого бюджету грошовими коштами. Тому така сума підлягає стягненню з Державного бюджету України в загальному порядку через Управління державної казначейської служби України у м. Чернівцях, з рахунку на який кошти були зараховані.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Чернівецької митниці Державної митної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління державної казначейської служби України у м. Чернівцях Чернівецької області, про визнання протиправним рішення та стягнення коштів - відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням Позивачем у справі до суду подано апеляційну скаргу в якій з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права просив скасувати зазначене судове рішення прийняти нову постанову - про задоволення позову.

10 червня 2022 року на адресу суду надійшов відзив від Чернівецької митниці Державної митної служби України в якому відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Перевіривши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 03 березня 2021 року (справа №751/8067/20) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.6 ст.470 МК України та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 000 (сто сімдесят тисяч) грн. 00 коп. в дохід держави.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року скасовано постанову Новозаводського районного суду міста Чернігова від 03 березня 2021 року (справа №751/8067/20), а провадження в справі закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст.470 МК України.

Згідно частини першої, четвертої, шостої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Судовим рішенням суду апеляційної інстанції, яке набрало законної сили, у справі №751/8067/20 встановлено наступні обставини, які не заперечуються учасниками справи.

10 серпня 2020 року, о 20 год. 33 хв., у зону митного контролю митного поста Нові Яриловичі в напрямку виїзд з України в зоні митного контролю ВМО №3 митного поста Нові Яриловичі Північної митниці Держмитслужби в якості пасажира на транспортному засобі BENZ SPRINTER, державний номер НОМЕР_1 , здійснював перетин кордону громадянин ОСОБА_1 .

Перевіркою та згідно з інформацією, наявною в АСМО "Інспектор" встановлено, що громадянин ОСОБА_1 13.04.2020 ввіз на митну територію України у митному режимі транзит з метою особистого користування транспортний засіб марки MERCEDES Х-КЛАС державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , VIN-код: НОМЕР_3 , країна реєстрації Болгарія. Однак, станом на 10.08.2020 року транспортний засіб марки MERCEDES Х-КЛАС, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , VIN-код: НОМЕР_3 , не вивезено за межі митної території України. Таким чином, громадянин ОСОБА_1 повинен був вивезти транспортний засіб марки MERCEDES Х-КЛАС, реєстраційний номер НОМЕР_2 , VIN-код: НОМЕР_3 , за межі митної території України в строк до 23.04.2020.

Після прибуття в Україну 13.04.2020 р. ОСОБА_1 перебував на самоізоляції і не зміг у зв`язку з цим виконати свої зобов`язання по вивозу автомобіля.

28.04.2020 р. ОСОБА_1 звернувся із заявою до Буковинської та Одеської митниць Держмитслужби, в якій просив продовжити строк перебування ввезеного автомобіля на території України у зв`язку з карантинними заходами.

Згідно відповіді Буковинської митниці, в задоволенні даної заяви було відмовлено у зв`язку з тим, що стаття 95 МК України не передбачає дій, про які просив заявник.

29.10.2020 р. ОСОБА_1 звернувся до Одеської митниці з аналогічною заявою.

Листом Одеської митниці було відмовлено в задоволенні заяви у зв`язку з тим, що автомобіль MERCEDES Х-КЛАС державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , був ввезений ОСОБА_1 через митний пост Буковинської митниці.

Згідно наявних у цій справі уніфікованої митної квитанції МД-1 серія РА №183594 від 13 квітня 2020 року та квитанцій від 13 квітня 2020 року, позивачем було сплачено Буковинській митниці грошову заставу у розмірі 416166,18 грн.

У заяві від 05 липня 2021 року вих.№396-ап/00173/2020-5288, направленій Буковинській митниці, ОСОБА_1 просив повернути йому сплачену грошову заставу готівкою у розмірі 416166,18 грн. так як указаний транспортний засіб ним вивезений за межі митної території України 17.04.2021 року про що складено Акт.

Листом від 14 липня 2021 року №7-2-08/1/72-10/10/370 "Про надання інформації" Чернівецька митниця повідомила про відсутність законних підстав для повернення коштів, які зараховані до Державного бюджету у сумі 416166,18 грн. згідно платіжних доручень від 09 листопада 2020 року №№1557, 1558, 1559.

Виходячи з встановлених обставин справи ОСОБА_1 не погодившись з зазначеним рішенням митниці звернувшись з позовом до суду.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що оскільки лист Чернівецької митниці від 14 липня 2021 року №7-2-08/1/72-10/10/370 "Про надання інформації" не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, яке може бути оскаржено, й такий не порушує прав позивача і не породжує для нього певних обов`язків, при цьому позивачем не оскаржуються дії митного органу щодо зарахування до Державного бюджету України сплаченої ним грошової застави, при тому, що така відсутня на рахунках останнього, унеможливлює її повернення особі. Крім того, ОСОБА_1 із заявою до митного органу про повернення з державного бюджету грошової застави відповідно до Порядку №643 - не звертався, митним органом вказане питання, згідно вимог Порядку №643, не розглядалося, тому на переконання суду позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушених прав, а заявлені вимоги є передчасними.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам сторін, колегія суддів не погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції, прийнятим ним рішенням та зазначає наступне.

Так, щодо висновку суду, що лист Чернівецької митниці від 14 липня 2021 року №7-2-08/1/72-10/10/370 "Про надання інформації" не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, адже такий лист не створює конкретних правових наслідків для позивача, а носить лише інформаційний характер, а тому помилковою є позиція позивача щодо його оскарження, як рішення суб`єкта владних повноважень про відмову у поверненні грошової застави, то останній, на думку колегії суддів, не грунтується як на матеріалах справи так і не відповідає нормам матеріального права.

Так, згідно пунктів 2,8 розділу П Порядку №643 митний орган отримавши від особи заяву про повернення коштів авансових платежів (передоплати) або помилково та/або надміру сплачених сум митних, інших платежів та пені готує та надсилає йому письмову (в паперовому вигляді або електронній формі) обгрунтовану відмову. То б то сам Порядок не передбачає для Відповідача обов"язку прийняття та відправлення Позивачу такого акту індивідуальної дії за формою як "рішення".

Більше того, сам Відповідач у відзиві на позовну заяву визнав, що лист "Про надання інформації" від 14 липня 2021 року за №7-2-08/1/72-10/10/370 є його письмовою обгрунтованою відмовою у поверненні грошової застави Позивачу.

За таких підстав указане рішення Відповідача є правозастосовним актом який свідчить про невчинення ним дій для повернення сплаченої Позивачем грошової застави та створює для Позивача певні правові наслідки (її неповернення).

Хибним є також і висновок суду, що визнання такого рішення протиправним не призведе до захисту порушених прав позивача у даних правовідносинах, оскільки відсутність на рахунках Чернівецької митниці сплаченої позивачем грошової застави унеможливлює її повернення.

Згідно пункту 6 розділу Ш Порядку №643, якщо за результатами розгляду заяви митницею Держмитслужби встановлено наявність підстав для повернення коштів, працівник підрозділу формує електронний висновок про повернення з державного бюджету помилково та/або надміру сплачених сум митних, інших платежів та пені (далі - електронний висновок) за формою згідно з додатком 2 до цього Порядку, який подається керівнику (заступнику керівника) митниці Держмитслужби для прийняття рішення щодо повернення відповідної суми коштів.

Отже вказаний пункт Порядку імперативно передбачає обов"язок Відповідача вчинити відповідні дії щодо повернення з Державного бюджету відповідних коштів сплачених в якості застави. Списання такої застави до Державного бюджету України чи її відсутність на рахунках митного органу, який обслуговується казначейськими органами, - не є фактичною та юридичною підставою для відмови у її поверненні, й так само як їх перерахування з рахунку митного органу до Державного бюджету не унеможливлює та не є юридичною підставою для їх неповернення особі, яка звернулась з відповідною заявою.

Колегія суддів вважає, що Позивачем доведено факт сплати грошової застави у сумі 416166,18 грн. та право на їх повернення, у зв`язку з чим у Відповідача виник обов`язок скласти відповідний висновок з направленням його до органів казначейської служби. Натомість, митний орган обмежився лише констатацією того, що у нього відсутні законні підстави для повернення коштів (грошової застави), які зараховані до Державного бюджету.

З аналізу викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач не виконав процедурних обов`язків щодо алгоритму дій, покладених на нього вищезазначеними нормами законодавства, зокрема Порядком № 643.

Наведене є підставою для визнання протиправним рішення (у формі листа) відповідача щодо відмови у поверненні позивачу сплаченого платежу, в якості застави, у розмірі 416166,18 грн.

Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 826/12968/16.

Колегія суддів також критично ставиться до висновків суду першої інстанції про те, що Позивач звернувся до Відповідача про повернення сплаченої грошової застави на підставі Порядку №618, який втратив силу на момент звернення з заявою, а не на підставі Порядку №643.

Подана позивачем заява за своїм змістом та за додатками відповідала як Порядку №618 так і Порядку №643. При тому, що така заява подається у довільній формі.

При цьому, суд першої інстанції не звернув увагу, що Позивач обгрунтував вимоги поданої заяви не тільки наведеним Порядком, а й нормами Митного кодексу України, якими регулюються спірні правовідносини. Зазначеній обставині суд першої інстанції належної оцінку не надав.

Більше того, з"ясувавши при розгляді справи, що Позивач, як сторона судового процесу, на обгрунтування своїх вимог послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції повинен був самостійно здійснити правову кваліфікацію останніх та застосувати для прийняття рішення ті норми матеріального та процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15.

Також, суд першої інстанції безпідставно послався на пункт 3.9. Порядку №908 як на неможливість повернення сплаченої позивачем грошової застави, відповідно до якого у разі порушення зобов`язання громадянина такий громадянин несе відповідальність згідно із законодавством України. У цьому разі грошова застава застосовується для забезпечення стягнення й зараховується до Державного бюджету України в установленому порядку за відповідними кодами бюджетної класифікації.

Так, при невиконанні зобов"язання забезпеченого грошовою заставою, сума митних платежів, що підлягає сплаті, перераховується до Державного бюджету із сум грошової застави.

Проте, як слідує з матеріалів справи, Позивачем, зобов"язання про вивезення автомобіля за межі митної території України не було виконано у визначений строк у зв"язку з дією обставин непереборної сили. За такої обставини, такі дії особи не тягнуть за собою адміністративної відповідальності передбаченої ч.6 ст.370 МК України, а внесена грошова застава, відповідно до норм ст.313 МК України, повертається особі за умови виконання нею наданого митному органу зобов"язання.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Порядок повернення авансових платежів (передоплати) та помилково та/або надміру сплачених сум митних платежів, затверджений Наказом Міністерства фінансів України від 18.07.2017 року №643 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 09.08.2017 року за № 976/30844 (далі Порядок №643), визначає послідовність та порядок виконання дій посадовими особами митниць Державної фіскальної служби при поверненні суб`єктам господарювання та/або фізичним особам (далі - платники податків) коштів авансових платежів (передоплати) та помилково та/або надміру сплачених сум митних, інших платежів, контроль за справлянням яких здійснюється митницями ДФС, та пені, у тому числі у випадках, зазначених у частинах дев`ятій, десятій статті 55, частині п`ятій статті 299, частинах третій, п`ятій статті 301 Митного кодексу України, статті 43 Податкового кодексу України, частині першій статті 9 глави V Додатка А до Конвенції про тимчасове ввезення (м. Стамбул, 1990 р.), частині третій статті 11 глави ІІ Митної конвенції про міжнародне перевезення вантажів із застосуванням книжки МДП 1975 року.

Згідно з п.п.1-3 Розділу 3 Порядку №643, повернення з державного бюджету помилково та/або надміру сплаченої суми митних, інших платежів та пені здійснюється за заявою платника податків протягом 1095 днів від дня її виникнення.

Відповідно до п.п.4-6 Розділу 3 Порядку №643, після реєстрації в митниці ДФС заява платника податку про повернення помилково та/або надміру сплачених сум митних, інших платежів та пені передається на опрацювання до Підрозділу. Підрозділ перевіряє факт перерахування суми коштів з відповідного рахунку до державного бюджету за допомогою автоматизованої системи митного оформлення та відсутність у нього податкового боргу. За результатами опрацювання готує висновок або лист про відмову в поверненні коштів з відповідним обґрунтуванням (пункт 11 цього розділу). Заява платника податку, висновок, завізований керівником (заступником керівника) Підрозділу, реєстри висновків за відповідними платежами, підготовлені за формами згідно з додатками 1, 2 до Порядку взаємодії територіальних органів Державної фіскальної служби України, місцевих фінансових органів та територіальних органів Державної казначейської служби України у процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов`язань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 15 грудня 2015 року №1146, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 31 грудня 2015 року за №1679/28124, та акт звірки (у разі складання) подаються керівнику (заступнику керівника) митниці ДФС для прийняття рішення та підписання висновку і реєстрів за відповідними платежами.

Згідно з п.8 Розділу 3 Порядку №643, митниця ДФС у строк не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви передає висновки згідно з реєстром висновків за відповідними платежами для виконання відповідному органу Державної казначейської служби України (далі - орган Казначейства).

Аналогічні за змістом приписи наведено у Порядку взаємодії територіальних органів Державної фіскальної служби України, місцевих фінансових органів та територіальних органів Державної казначейської служби України у процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов`язань, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України №1146 від 15.12.2015 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31.12.2015 року за №1679/28124 (далі - Порядок №1146).

Відповідно до п.п.5-6 Порядку №1146, повернення помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов`язань у випадках, передбачених законодавством, здійснюється виключно на підставі заяви платника податку (за винятком повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку на доходи фізичних осіб, які розраховуються органом ДФС на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку), яка може бути подана до територіального органу ДФС за місцем адміністрування (обліку) помилково та/або надміру сплаченої суми протягом 1095 днів від дня її виникнення. У заяві платник вказує суму і вид помилково та/або надміру сплаченого платежу та визначає напрям(и) перерахування коштів, що повертаються: 1) на поточний рахунок платника податку в установі банку; 2) на погашення грошового зобов`язання (податкового боргу) з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи ДФС, незалежно від виду бюджету; 3) готівкою за чеком у разі відсутності у платника податків рахунку в установі банку; 4) готівкою з рахунків банків у разі відсутності у платника податків рахунку в установі банку; 5) поштовим переказом через підприємства поштового зв`язку; 6) для подальших розрахунків як авансові платежі (передоплата) або грошова застава: на небюджетний рахунок з обліку коштів забезпечення сплати майбутніх митних та інших платежів - рахунок 3734, відкритий на балансі Головного управління Державної казначейської служби України у м.Києві; банківський балансовий рахунок 2603, відкритий для органу ДФС у відповідному уповноваженому банку (у разі якщо кошти авансових платежів (передоплати), доплати тощо вносилися готівкою).

Згідно з абз.2 п.7 Порядку №1146, заява платника про повернення помилково або надміру сплачених грошових зобов`язань з митних та інших платежів, які сплачуються під час митного оформлення товарів, після реєстрації передається до структурного підрозділу митниці ДФС, на який покладено функцію з підготовки висновку.

Відповідно до положень п.п.8-9 Порядку №1146, у разі якщо вказана у заяві платника сума (її частина) за даними інформаційних систем обліковується як помилково та/або надміру сплачена, орган ДФС готує: висновок на повернення такої суми (її частини) за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку; два примірники реєстру висновків за платежами, належними державному бюджету, за формою згідно з додатком 2 до цього Порядку; три примірники реєстру висновків за платежами, належними місцевим бюджетам, та платежами, які підлягають розподілу між державним та місцевими бюджетами, за формою згідно з додатком 3 до цього Порядку. Орган ДФС несе відповідальність згідно із законом за несвоєчасність передачі висновку органу Казначейства для виконання.

З сукупного аналізу вказаних норм суд прийшов до висновку, що обов`язковою умовою для здійснення повернення коштів грошової застави, подання платником податків заяви про її повернення до митного органу не пізніше 1095-го від дня виконання зобов"язання (у даному випадку - вивезення автомобіля за межи митної території України) із зазначенням напрямку перерахування коштів.

Також, законодавчою передумовою та необхідною обставиною для повернення платнику грошової застави, контроль за використанням якої здійснюється митними органами, є факт ухвалення митним органом висновку про її повернення.

Такої ж позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 25.11.2014 року у справі № 21-207а14, в якій зазначено, що у разі якщо суд визнає рішення і дії митних органів із зазначених питань протиправними, зобов`яже вчинити певні дії відповідно до вимог митного законодавства і коли у рішенні суду буде констатована неправильність чи хибність рішень чи дій митних органів, які зумовили (призвели, потягли) помилкову та/або надмірну сплату сум митних платежів, ці платежі повертаються декларанту в порядку і на умовах, встановлених у статті 301 Митного кодексу України, статті 43 Податкового кодексу України і статті 45 Бюджетного кодексу України, з дотриманням процедури, врегульованої Порядком повернення коштів та Порядком взаємодії, на підставі його заяви та у місячний термін з дня прийняття висновку митного органу, що здійснював оформлення митної декларації, про повернення з Державного бюджету України помилково та/або надмірно зарахованих до бюджету митних та інших платежів, контроль за справлянням яких покладається на митні органи.

За таких обставин, на думку суду, позивач виконав всі передбачені законом вимоги з метою повернення внесеної грошової застави у сумі 416166,18 грн.

При цьому, суд встановив, що відповідач наділений відповідними повноваженнями та у нього були всі передбачені законом підстави для складення висновку про повернення коштів позивачу.

З урахуванням зазначеного, відповідач діяв не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Таким чином, Чернівецька митниця Держмитслужби України протиправно відмовляючи листом в поверненні ОСОБА_1 суми внесеної грошової застави допустила і бездіяльність, що полягає у непідготовці у визначений законом строк та неподанні до управління Державної казначейської служби України в м.Чернівці Чернівецькій області висновку про повернення ОСОБА_1 грошової застави в сумі 416166,18 грн., яка (бездіяльність) є протиправною.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява №48939/99, п.128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п.72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п.51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява №55555/08, п.74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п.37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своєму рішення по справі «Yvonne van Duyn v.Home Office» зазначив, що: «принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії». З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Суд зазначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу приймати деякі необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (див. рішення Броньовський проти Польщі [GC], №31443/96, п.143, CEDH 2004). У кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права, суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (див. рішення Спорронг та Лонрот п. Швеції, рішення від 23 вересня 1982, серія A №52, стор.26, п.69).

Крім того, у найбільш загальному вигляді позитивні зобов`язання (англ. - «positive obligations», «duties») передбачають активні дії держави, спрямовані на забезпечення, захист та сприяння реалізації прав людини. Загальною юридичною підставою позитивних зобов`язань у межах конвенційної системи правозахисту виступає ст.1 «Зобов`язання поважати права людини» Конвенції, в якій прямо вказується, що держави гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, передбачені Конвенцією.

Зокрема, К. Стармер (Starmer) виокремлює п`ять категорій обов`язків, що покладаються на держави позитивними зобов`язаннями за Конвенцією: обов`язки запобігати порушенням прав, гарантованих Конвенцією (обов`язок «превентивних дій» з боку держави, коли є розумні підстави очікувати його виконання) (напр. справи «Осман проти Сполученого Королівства», «Маркс проти Бельгії», «Платформа «Дrtze fьr das Leben» проти Австрії»); обов`язок держави забезпечувати інформування та консультування осіб стосовно порушень прав і свобод, що гарантуються Конвенцією (напр., справа «Гуерра проти Італії»); обов`язок реагувати на порушення прав людини, проводити ефективне розслідування «гідних довір`я» (тобто обґрунтованих) скарг щодо серйозних порушень прав, гарантованих Конвенцією (напр., справи «Айдін проти Туреччини», «Кая проти Туреччини», «Пол і Одрі Едвардс проти Сполученого Королівства»); обов`язки забезпечувати індивідів ресурсами, щоб запобігати порушенню їх прав, гарантованих Конвенцією (справа «Ейрі проти Ірландії»). При цьому, головний позитивний обов`язок держави, як зазначає К. Стармер, полягає у створенні «національної правової рамки» (англ. - «national legal framework»), передусім національного законодавства, яке забезпечує ефективний захист прав людини (див. докладне аргументування у справі «Х та Y проти Нідерландів»).

Також, практика Європейського суду з прав людини свідчить, що найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Протоколу №1 забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (forseable). Також, закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.

Суд у своїх рішеннях нагадує, що незважаючи на те, що держави мають широкі рамки розсуду при визначенні умов і порядку, за яких приватна особа може бути позбавлена своєї власності, позбавлення останньої, навіть, якщо воно переслідує законну мету в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст.1 Протоколу № 1, якщо не була дотримана розумна пропорційність між втручанням у права фізичної чи юридичної особи й інтересами суспільства. Також, буде мати місце порушення ст.1 Протоколу № 1 й у випадку, коли наявний істотний дисбаланс між тягарем, що довелося понести приватній особі, і переслідуваними цілями інтересів суспільства.

Закріплюючи право кожного на мирне володіння своїм майном, стаття 1 за своєю суттю є гарантією права власності (рішення від 13.06.1979 року у справі «Маркс проти Бельгії», п.69).

Поняття майно має автономне значення, яке, не обмежується правом власності на речі матеріального світу: у розумінні цього положення певні інші права та інтереси, які є активами, можуть також розглядатися як майнові права, а отже - майно (рішення від 23.02.1995 року у справі «Гасус Дозір унд Фьордертехнік Гмбг проти Нідерландів», п.53).

Під дію статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції підпадає право вимоги, якщо воно достатньою мірою встановлене, щоб являти собою актив.

Коли основою вимоги є майновий інтерес, то особа, яка її має, вважатиметься такою, що має «легітимне сподівання» («Федоренко проти України», «Едуард Петрович Мельник проти України») на отримання майна, за наявності однієї з умов: - якщо наявне остаточне судове рішення, що підтверджує це право («Бурдов проти Росії», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»); - якщо є достатнє правове підґрунтування у національному законодавстві, що підтверджує вимогу («Брезовец проти Хорватії», «Рисовський проти України», «Кечко проти України», «Стреч проти Великобританії», «Москаль проти Польщі», «Сук проти України», «Федоренко проти України», «Україна-Тюмень проти України»).

Відповідно до п.50 рішення Європейського суду з прав людини у справі «ЩОКІН ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF SHCHOKIN v.UKRAINE) (Заяви №№ 23759/03 та 37943/06) судом констатовано, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача колегія суддів враховуючи норми діючого законодавства України, виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

З урахуванням зазначеного, окрім визнання дій митниці щодо відмови в поверненні грошової застави протиправною, підлягає частковому задоволенню і позовна вимога щодо повернення суми грошової застави але не через її стягнення з Державного бюджету України через Управління державної казначейської служби України у м.Чернівці Чернівецької області, а через зобов"язання Чернівецької митниці Держмитслужби України вчинити дії, а саме підготувати висновок про повернення ОСОБА_1 внесеного до Державного бюджету України платежу грошової застави у сумі 416166,18 грн. та подати його для виконання до Управління державної казначейської служби України у м.Чернівці Чернівецької області.

Колегія суддів вважає, що не ухвалення митним органом висновку про повернення грошової застави в передбачені законодавством строки вимагає саме такого спосібу захисту порушеного права позивача з боку відповідача який буде відповідати нормам як діючого законодавства так і буде належним та достатнім в даному випадку.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У процесі перегляду справи не встановлено будь-яких інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору та доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, №303-A, п.29).

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог частково.

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За матеріалами справи документально підтверджено сплату позивачем судового збору в суд першої та апеляційної інстанції у розмірі 12674,15 грн.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернівецької митниці Державної митної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління державної казначейської служби України у м.Чернівці Чернівецької області про визнання протиправним рішення та стягнення коштів - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним рішення Чернівецької митниці Державної митної служби України про відмову у поверненні ОСОБА_1 суми коштів у розмірі 416166,18 грн, сплачених згідно уніфікованої митної декларації МД-1 серія РА №183594 на рахунок Буковинської митниці Державної митної служби України в якості грошової застави при ввезені транспортного засобу в митному режимі «транзит» на митну територію України 13 квітня 2021 року, викладене у листі від 14 липня 2021 року №7.2-08/1/7.2-10/10/370.

Зобов"язати Чернівецьку митницю Держмитслужби України підготувати висновок про повернення ОСОБА_1 внесеного до Державного бюджету України платежу грошової застави у сумі 416166,18 грн. та подати його для виконання до Управління державної казначейської служби України у м.Чернівці Чернівецької області.

В задоволенні решти позову - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Чернівецької митниці Держмитслужби України () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер НОМЕР_4 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 12674,15 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Ватаманюк Р.В. Сапальова Т.В.