Справа № 460/15406/22
Суддя: Т.О. Комшелюк
Дата ухвалення: 2022-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

13 липня 2022 року м. Рівне №460/15406/22
Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Рівненський слідчий ізолятор" про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи "Рівненський слідчий ізолятор" (далі - відповідач 2) в якому просить суд: 1) визнати протиправним та скасувати наказ начальника Державної установи "Рівненський слідчий ізолятор" №30/ОС-22 у частині "без збереження грошового забезпечення"; 2) зобов`язати Державну установу "Рівненський слідчий ізолятор" з 08.03.2022 нарахувати та виплачувати позивачу середню заробітну плату (грошове забезпечення) на строк до закінчення особливого періоду або до фактичного звільнення з військової служби. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 27.11.2021 позивач призначений на посаду молодшого інспектора 2 категорії відділу режиму і охорони Державної установи "Рівненський слідчий ізолятор". 09.03.2022 позивача увільнено від виконання обов`язків у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації, по що винесений наказ № 30/ОС-22. Однак відповідач, всупереч встановлених вимогами ст. 119 КЗпП України гарантій, протиправно зазначив у наказі про увільнення від виконання обов`язків - без збереження грошового забезпечення. Просить позов задовольнити повністю.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, у встановлений судом строк подав відзив на позовну заяву. На обґрунтування заперечення зазначає, що позивач не був працівником установи, а на осіб рядового і начальницького складу гарантія щодо збереження грошового забезпечення відповідно до ст. 119 КЗпП України, не поширюються. Просить відмовити в задоволенні позову повністю.

Ухвалою суду від 16.05.2022 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 15.06.2022 відмовлено в задоволенні клопотань відповідача про розгляд справи в судовому засіданні та про відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 17.06.2022 поновлений процесуальний строк відповідачу для подання відзиву на позов та продовжений строк позивачу для подання відповіді на відзив.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 27.11.2021 наказом відповідача № 153/ОС-21, призначений на посаду молодшого інспектора 2 категорії відділу режиму і охорони Державної установи "Рівненський слідчий ізолятор" з присвоєння спеціального звання молодший сержант внутрішньої служби.

27.11.2021 позивач прийняв Присягу співробітника Державної кримінально-виконавчої служби України.

09.03.2022, на підставі припису ІНФОРМАЦІЯ_1 від 08.03.2022 № 111, наказом Державної установи "Рівненський слідчий ізолятор" № 30/ОС-22, ОСОБА_1 увільнено від виконання обов`язків у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», ч. 2 ст. 21 та ч. 1 ст. 24, ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 119 КЗпП України, п. 29 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України від 28.03.2018 № 925/5, з 08.03.2022.

Цим же наказом ОСОБА_1 гарантовано збереження робочого місця без збереження грошового забезпечення, але не довше ніж строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення з військової служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 № 2713-ІV, на Державну кримінально-виконавчу службу України покладається завдання щодо здійснення державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Згідно із вимогами ч. 1. 2 ст. 14 Закону № 2713, до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби) (ч. 1).

Служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону (ч. 2).

Спеціальні звання особам рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби встановлюються відповідно до ч. 6 ст. 14 Закону № 2713.

Приписами ч. 8 ст. 14 Закону № 2713 визначено, що трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

Із наведених норм слідує, що до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України можуть належати як особи рядового і начальницького складу, так і спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами.

Відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону № 2713, на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач призначений на посаду молодшого інспектора 2 категорії відділу режиму і охорони Державної установи "Рівненський слідчий ізолятор" з присвоєння спеціального звання молодший сержант внутрішньої служби.

Отже, ОСОБА_1 належить до осіб рядового і начальницького складу, а тому на нього поширюються приписи положень Законів України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та «Про Національну Поліцію», оскільки останні є спеціальними законами та мають пріоритетне застосування порівняно з іншими нормативно-правовими актами.

Наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 № 925/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.03.2018 за № 377/31829, затверджений Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України.

Згідно п. 29 розділу І Порядку № 925/5, за особами рядового і начальницького складу, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення грошове забезпечення не зберігається.

Наведена правова норма чітко встановлює, що грошове забезпечення не зберігається за особами рядового і начальницького складу, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.

Водночас, ст. 119 КЗпП України визначено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Дійсно, зазначені норми передбачають, що між працівником, призваним на строкову військову службу в особливий період та роботодавцем, зберігаються трудові відносини, а він лише увільняється від виконання обов`язків із збереженням місця роботи, посади та виплатою середнього заробітку строком до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення.

Однак, суд звертає увагу, що під працівником мається на увазі - фізична особа, яка працює на підставі трудового договору на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи, яка використовує найману працю.

При цьому, суд констатує, що на осіб рядового і начальницького складу, які проходять службу зі спеціальним званням у Державних службах та структурах і які призвані на строкову військову службу, такі виплати не розповсюджуються, оскільки вони не є працівниками. Вищезазначена служба є державною службою особливого характеру та регламентується спеціальними Законами України.

Зазначена позиція викладена Міністерством соціальної політики України в листах від 24.07.2013р. № 774/13/84-13; від 09.10.2018р. № 1635/0/101-18 та від 21.05.2019 № 55329-61-19.

Таким чином суд уважає, що відповідач правомірно зазначив у наказі від 09.03.2022 № 30/ОС-22 про увільнення позивача від виконання обов`язків в частині «…без збереження грошового забезпечення…».

Враховуючи усі вищевикладені обставини, суд констатує, що відповідач, при прийнятті оскаржуваного рішення, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, добросовісно та розсудливо.

Отже, оскаржуваний наказ у частині «…без збереження грошового забезпечення…» відповідає критеріям правомірності, визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України, а тому правові підстави для визнання його у цій частині протиправним та скасування у суду відсутні, тому відсутні і підстави для задоволення позову позивача в цій частині.

Водночас, оскільки вимоги позивача зобов`язального характеру пов`язані із вимогою про визнання протиправним та скасування наказу в частині «…без збереження грошового забезпечення…», який судом визнаний правомірним, то правові підстави для задоволення такої позовної вимоги теж відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, повністю доведено правомірність прийнятого рішення, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не належать.

Правові підстави для відшкодування судового збору у порядку ст. 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної установи "Рівненський слідчий ізолятор" про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинення певних дій, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Державна установа "Рівненський слідчий ізолятор" (вул. Дворецька, 116, м. Рівне, 33001, ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2)

Повний текст рішення складений 13 липня 2022 року

Суддя Т.О. Комшелюк