Справа № 463/6788/21
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2022-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2022 рокуЛьвівСправа № 463/6788/21 пров. № А/857/8052/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника Гураля Артема Ігоровича на рішення Личаківського районного суду м.Львова (головуючий суддя Леньо С.І.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Львові 10 грудня 2021 року у справі №463/6788/21 за позовом ОСОБА_2 до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, закриття провадження у справі,

В С Т А Н О В И В :

14.06.2021 ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції, просив скасувати постанову серії БАА №586264 від 31.05.2021, а провадження у справі закрити.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 10 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з долученого до матеріалів справи запису з нагрудної відеокамери працівника поліції вбачається, що дійсно за вказаних в оскаржуваній постанові обставин позивач, керуючи транспортним засобом, був зупинений працівником поліції, який у встановленому порядку представився, та пояснив позивачу суть вчиненого ним адміністративного правопорушення, роз`яснив права, в подальшому позивач виявив бажання скористатись правовою допомогою адвоката та заявив, що грошей для оплати послуг адвоката в нього не має та вказав, що адвоката йому зобов`язаний забезпечити інспектор за рахунок держави, після чого інспектор роз`яснив позивачу, що не має можливості забезпечити безоплатного адвоката на місці зупинки та запропонував перенести розгляд справи на наступний день в Управлінні патрульної поліції, після чого позивач в ультимативній формі сказав, що якщо на наступний день під час розгляду справи йому не буде забезпечено участь захисника, то краще виносити постанову на місці зупинки, попросив у інспектора чистий аркуш паперу та написав клопотання про надання йому можливості реалізувати своє право на захист та забезпечити участь «державного адвоката», від отримання копії постанови відмовився та продовжив рух на автомобілі. Суд першої інстанції вказав, що положення Закону № 580-VIII надають право поліції використовувати інформацію відеозапису та фотокартки в якості речових доказів наявності або відсутності факту правопорушення. Суд першої інстанції зазначив, що згідно технічних характеристик, прилад, за допомогою якого проводився замір швидкості «Trucam LTI» 20/20, спроможний робити фото- та відеозйомку в автоматичному режимі, тому його покази слід розцінювати, як беззаперечний доказ по справі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Личаківського районного суду м.Львова від 10 грудня 2021 року та ухвалити нове, яким постанову серії БАА №586264 від 31.05.2021 скасувати, а провадження у справі закрити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що інспектором поліції проігноровано законну вимогу позивача реалізувати право на правову допомогу, порушено право на захист. Скаржник вказує, що порушено порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення, що є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення. Скаржник зазначає, що прилад TruCam працівник патрульної поліції тримав у руках, такий не був закріплений, як того вимагає закон. Скаржник вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи.

Враховуючи положення статті 311 та статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), оскільки в апеляційній скарзі скаржник не заявляв клопотання про розгляд справи за участі скаржника, що статтею 296 КАС України трактується як не бажання особи брати участі у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 31.05.2021 інспектором Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції прийнято постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАА №586264 відповідно до якої ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом Volkswagen Passat, р.н. НОМЕР_1 , на автошляху М 06 Київ-Чоп 530 км с. Гамаліївка, при дозволених 50 км/год. здійснював рух зі швидкістю 106 км/год., чим перевищив встановлене обмеження швидкості руху на 56 км/год. і порушив п.12.4 ПДР України. ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1700 грн., у зв`язку із скоєнням правопорушення. Вказано, що швидкість руху виміряна приладом TruCam 000652.

Не погоджуючись з вказаною постановою, вважаючи таку незаконною, ОСОБА_2 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Стаття 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 № 3353-XII зобов`язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Пунктом 12.4 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, встановлено, що у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Пунктом 1.9 Правил дорожнього руху встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно з частиною 4 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - КУпАП) перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину - тягне за собою накладення штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, у ході розгляду даної справи необхідно встановити чи здійснювався позивачем рух на транспортному засобі зі швидкістю, що перевищує більш як на п`ятдесят кілометрів на годину та саме в межах населеного пункту.

Водночас, відповідно до статті 7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог статті 245 КУпАП відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 статті 268 КУпАП законодавцем визначено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

У наведених положеннях визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному (необґрунтованому) притягненню такої особи до відповідальності.

Статтею 251 КУпАП визначено перелік фактичних даних в справі про адміністративне правопорушення, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи із змісту пункту 1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Згідно з статтею 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2015 року за №1395, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Пунктом 5 розділу ІV Інструкції встановлено, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 10 розділу ХІV цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до цієї Інструкції.

Відповідно до практики Верховного Суду приписами частини 3 статті 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. У разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, такий відеозапис згідно з вимогами статті 70 КАС України (у редакції, чинній на час ухвалення судами попередніх інстанцій рішень у цій справі) не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення (постанови від 13 лютого 2020 року у справі №524/9716/16-а).

Лише фіксація саме вчинення позивачем адміністративного правопорушення, а не притягнення його до адміністративної відповідальності, підтверджує правомірність накладення відповідачем адміністративного стягнення та буде вважатися належним доказом по справі.

В постанові серії БАА №586264 від 31.05.2021 вказано, що швидкість руху виміряна приладом TruCam 000652.

На адвокатський запит, поданий в інтересах позивача, листом від 08.06.2021 Департаменту поліції УПП у Львівській області надана копія Свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки 22-01/20475 згідно з якого лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCam LTI 20/20, №ТС000652 відповідає вимогам технічної документації, свідоцтво чинне до 24.11.2021.

Окрім того, разом з відзивом на позовну заяву відповідач надав копію експертного висновку, виданого Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації від 27.09.2018 №04/02/03/-3008 з додатком. Термін дії експертного висновку до 27.09.2021.

Вказане, на переконання суду апеляційної інстанції, підтверджує можливість використання зазначеного приладу на час виникнення спірних правовідносин та неможливість підробки змісту інформації про порушення правил дорожнього від моменту фіксації, забезпечення цілісності інформації не лише на приладі TruCam, а також і на зашифрованих файлах, що скопійовані на будь-які інші електронні носії.

При цьому, чинним законодавством не передбачено повторного проходження даної процедури (сертифікації) для приладів, які вже були завезені на територію України та введені в експлуатацію. Більше того, така процедура як «сертифікація» взагалі не міститься в нормах чинного законодавства України.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно з частиною 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі протиправність притягнення до адміністративної відповідальності позивач аргументує передусім порушенням інспектором патрульної поліції права позивача на отримання правової допомоги.

Так, до оскаржуваної постанови серії БАА №586264 від 31.05.2021 долучено клопотання позивача про надання можливості реалізувати право на правову допомогу, оскільки останній не володіє достатніми знаннями в галузі адмінправопорушень, просить надати державного адвоката безкоштовного, оскільки власних коштів не має.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що розгляд справи про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 122 КУпАП здійснюється за місцем його вчинення.

Частинами 2, 4 статті 258 КУпАП встановлено, що у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі, протокол не складається. У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Положеннями КУпАП, що стосуються розгляду справи про адміністративне правопорушення, у цьому випадку передбачено спеціальну, спрощену процедуру притягнення особи до адміністративної відповідальності - винесення постанови на місці вчинення правопорушення.

Скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення. Застосування посадовою особою процедури скороченого провадження в інших випадках, які не визначені законом, тобто розгляд справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення, а не за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про таке правопорушення, призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у статтях 257, 268, 277, 278, 279, 280 Кодексу (рішення Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року у справі №5-рп/2015).

Разом з тим, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, виходячи з її правової природи та завдання, уповноважена особа має всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, зокрема на підставі належних доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення.

У відповідності до частини 2 статті 271 КУпАП інтереси потерпілого може представляти представник - адвокат, інший фахівець у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

Право на захист особи, що обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, гарантоване пунктом 3 (с) статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що включає право захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя. Відповідно до усталеної практики у справах щодо України, поняття «кримінальне правопорушення» в практиці ЄСПЛ має автономне тлумачення, та кримінально-правова суть визнається не лише стосовно Кримінального кодексу, а й Кодексу про адміністративні правопорушення (Рішення від 6 вересня 2005 року у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява № 61406/00, п. 53 та від 21 жовтня 2010 року у справі «Корнєв і Карпенко проти України» (Kornev and Karpenko v. Ukraine).

Разом з відзивом на позовну заяву відповідач надав суду першої інстанції відеозапис з портативного відеореєстратора працівника управління, з перегляду якого судом першої інстанції встановлено, та не заперечено позивачем, що за вказаних в оскаржуваній постанові обставин позивач, керуючи транспортним засобом, був зупинений працівником поліції, який у встановленому порядку представився, та пояснив позивачу суть вчиненого ним адміністративного правопорушення, роз`яснив надані права. В подальшому, позивач виявив бажання скористатись правовою допомогою адвоката та заявив, що грошей для оплати послуг адвоката не має, адвоката зобов`язаний забезпечити інспектор за рахунок держави, після чого інспектор роз`яснив позивачу, що не має можливості забезпечити безоплатного адвоката на місці зупинки та запропонував перенести розгляд справи на наступний день в Управлінні патрульної поліції. Оскільки позивач відмовився від розгляду справи про адміністративне правопорушення на наступний день за відсутності гарантії надання захисника за кошти держави, постанову винесено на місці зупинки.

Конституційним Судом України у рішенні від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що положення частини 1 статті 59 Конституції України «кожен має право на правову допомогу» треба розуміти як гарантовану державою можливість будь-якій особі незалежно від характеру її правовідносин з державними органами, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, юридичними та фізичними особами вільно, без неправомірних обмежень отримувати допомогу з юридичних питань в обсязі і формах, як вона того потребує.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що в силу приписів Закону України «Про Національну поліцію», Закону України «Про безоплатну правову допомогу» завданням поліції є надання поліцейських послуг у сфері охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави, однак поліція не віднесена до суб`єктів надання безоплатної первинної правової допомоги в Україні, а звернення про надання одного з видів правових послуг, які включені до безоплатної правової допомоги надсилаються або подаються особами, які досягли повноліття, безпосередньо до центральних та місцевих органів виконавчої влади, територіальних органів центральних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції.

За встановлених фактичних обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що інспектором Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції вчинено дії з метою надання водію можливості реалізувати своє право на отримання правової допомоги, тоді як позивач, будучи особою, яка перебуває під юрисдикцією України, не будучи обмеженим у свободі пересування, за відсутності належних та допустимих доказів у справі протилежного, правом на звернення за отриманням безоплатної правової допомоги не скористався. В свою чергу, дії інспектора Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці вчинення правопорушення є такими, що відповідають нормам чинного законодавства.

Разом з тим, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є, зокрема, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Щодо аргументів позивача про здійснення працівником поліції виміру швидкості не закріпленим приладом TruCam 000652, а тримаючи такий у руках, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що відповідно до листа ДП «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» від 01.10.2019 лазерний вимірювач TruCAM відноситься до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів, тобто конструктивно створений для утримання в руках під час вимірювання. Крім основного, ручного режиму роботи, вимірювач TruCAM також може бути встановлений на триногу для проведення вимірювань швидкості руху ТЗ в автоматичному режимі.

Фіксацію лазерним пристроєм TruCam 000652 автомобіля Volkswagen Passat, р.н. НОМЕР_1 , який належить позивачу, місця фіксації та швидкість такого, позивач не заперечує, відповідні дані під сумнів не ставить.

За встановлених обставин, на підставі системного аналізу законодавчих положень, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що відповідачем підтверджено належними та допустимими доказами правомірність притягнення позивача до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною 4 статті 122 КУпАП, а тому постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАА №586264 від 31.05.2021 відповідає критеріям законності та обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви правомірності винесення постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАА №586264 від 31.05.2021, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 272, 286, 308, 311, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника Гураля Артема Ігоровича залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м.Львова від 10 грудня 2021 року у справі №463/6788/21- без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко