Справа № 813/1176/17
Суддя: Хохуляк В.В.
Дата ухвалення: 2022-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 року

м. Київ

справа № 813/1176/17

адміністративне провадження № К/9901/47457/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Хохуляка В.В., суддів: Бившевої Л.І., Ханової Р.Ф.,

розглянув у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції справу №813/1176/17 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будполімет» до Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про скасування податкового повідомлення-рішення, касаційне провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03.10.2017 (суддя Мартинюк В.Я.) та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.12.2017 (головуючий суддя Кузьмич С.М., судді: Гулид Р.М., Сапіга В.П.),

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Будполімет» звернулося до адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про скасування податкового повідомлення-рішення від 21.12.2016 №.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 03.10.2017, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.12.2017, позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Головне управління Державної фіскальної служби у Львівській області звернулось з касаційною скаргою до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17.04.2018 відкрито касаційне провадження у справі №813/1176/17 за касаційною скаргою податкового органу.

Ухвалою суду від 11.07.2022 касаційний розгляд справи призначено у попередньому судовому засіданні на 12.07.2022.

В обґрунтування вимог касаційної скарги відповідач вказує, що судами попередніх інстанцій прийнято рішення без врахування фактичних обставин справи, з порушенням норм матеріального права. Як вважає відповідач, додані до перевірки документи не можуть слугувати підставою для формування податкового кредиту в розумінні приписів податкового законодавства. Відповідач вказує, що в ході проведеної перевірки встановлено відсутність здійснення господарської діяльності позивача з його контрагентами, посилаючись на наявну податкову інформацію стосовно контрагентів, зокрема, за результатом аналізу інформації з баз даних ДФС встановлено негативну інформацію щодо контрагентів. Податковий орган зазначає, що підтвердити господарські операції не має можливості, виходячи з урахування реального часу здійснення операції, місцезнаходження майна, наявності незначних трудових ресурсів у постачальника, відсутності у постачальника основних фондів, виробничих активів, яке економічно необхідне для здійснення господарської операції, що свідчить про відсутність необхідних умов для реального настання результатів відповідної господарської діяльності. Відповідач просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити у справі нове рішення. яким у задоволенні позову відмовити.

Також, податковий орган звернувся до суду з клопотанням про заміну відповідача у справі його правонаступником.

Позивач правом подання відзиву на касаційну скаргу не скористався, що не перешкоджає касаційному розгляду справи.

Керуючись положеннями частини першої статті 52 КАС України згідно якої, у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії адміністративного процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив, суд вважає достатніми підстави для задоволення клопотання податкового органу про заміну сторони її правонаступником.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, за результатами планової виїзної документальної перевірки ТзОВ «Будполімет» з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 19.03.2015 по 30.06.2016, Головним управлінням ДФС у Львівській області складено акт від 06.12.2016 295/13-01-14-08/39699467. Перевіркою встановлено порушення п. 185.1 ст.185, п.187.1, п.198.5 ст.198, п.200.1 ст.200 ПК України, що призвело до заниження податкових зобов`язань з податку на додану вартість на суму 503120грн.

Зі змісту акта перевірки слідує, що враховуючи реальний час здійснення операцій з ТзОВ „К-М Груп", ТзОВ „Стройгекст", ТзОВ „Сетіка", ТзОВ „Альянс-Інжиніринг", ТзОВ „Ха Ріка", ТзОВ „Скіфремторг", ТзОВ „Гвард", ТзОВ „Елайтінг", ПП „Укрриба", місцезнаходження відповідного майна та наявності (відсутності) у даних контрагентів трудових ресурсів, виробничо - складських приміщень, іншого майна, які економічно необхідні для здійснення господарських операцій, відсутністю ділової мети даних операцій, перевіркою не підтверджується факт реалізації товариством товарів вищенаведеним контрагентам.

21.12.2016 відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення №, яким платнику податків збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість в розмірі 628900грн., в тому числі за основним платежем - 503120грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 125780грн.

Вважаючи податкове повідомлення-рішення неправомірним, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про його скасування.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про протиправність спірного податкового повідомлення-рішення. Суди посилались на те, що матеріалами справи підтверджено виконання сторонами правочинів, укладених між позивачем та контрагентами, контролюючим органом не обгрунтовано, що господарські зобов`язання не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені сторонами. Також судами зауважено, що податкова інформація не є носієм доказовості про порушення позивачем вимог податкового законодавства.

Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Положеннями пункту 14.1.36 ПК України передбачено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через відокремлені підрозділи, а також через будь - яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 ПК України витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, яких відбувається формах, здійснених для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталі (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником.

Згідно пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Пунктом 135.4 статті 135 ПК України встановлено, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

Згідно підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Із системного аналізу вказаних вище правових норм, можливо дійти до висновку, що для отримання права на формування податкового кредиту із сум податку на додану вартість, сплачених в ціні придбаного товару (робіт, послуг), та права на віднесення витрат по його придбанню до складу валових витрат, платник повинен мати податкові накладні, первинні бухгалтерські документи, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначені для використання у власній господарській діяльності. Таким чином, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів для цілей ведення податкового обліку лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 185.1 статті 185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Пунктом 187.1 статті 187 ПК України встановлено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.3 цієї статті ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

В силу вимог пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Як з`ясовано судами попередніх інстанцій, спір між сторонами виник щодо реальності господарських операцій підприємства позивача з його контрагентами ТзОВ „К-М Груп", ТзОВ „Стройгекст", ТзОВ „Сетіка", ТзОВ „Альянс-Інжиніринг", ТзОВ „Ха Ріка", ТзОВ „Скіфремторг", ТзОВ „Гвард", ТзОВ „Елайтінг", ПП „Укрриба" та вплив таких на формування податкових зобов`язань з податку на прибуток та податку на додану вартість.

Судами вказано, що як вважає відповідач, перевіркою не встановлено реалізації товариством товарно-матеріальних цінностей контрагентам покупцям, а лише оформлення первинних документів. Отже, товарно-матеріальні цінності позивача, які відсутні на залишках станом на 30.06.2016 використані не у господарській діяльності товариства. Крім того, представлені до перевірки документи на реалізацію є юридично дефектними, так як не містять інформації про покупців, відсутня ідентифікація матеріально відповідальних осіб, що приймали товар, також відсутня відмітка підприємства (печатка, штемпель). Не надано довіреностей на отримання товару покупцями, товарно-транспортних накладних, що свідчать про фактичний рух товару від продавця до покупця. Дані обставини, на думку відповідача, свідчать про те, що вказані товари використано не у господарській діяльності товариства.

У справі, що розглядається, між ТзОВ «Будполімет» (продавець) та ТзОВ «К-М груп», ТзОВ «Сетіка», ТзОВ «Альянс-Інженірінг», ТзОВ «Ха ріка», ТзОВ «Скіфремторг», ПП «Укрриба», ТзОВ «Елайтінг», ТзОВ «Гвард» (покупець) були укладені договори від 23.05.2016 №23/05/16, від 23.11.2015 №23/11/15, від 12.10.2015 №12/10/15, від 07.12.2015 №07/12/15, від 20.05.2016 №20/05/2016 від 24.05.2016 №24/05/16, від 18.03.2016 №18/03/16, від 15.02.2016 №15/02/16 відповідно до умов яких, продавець зобов`язується передати у власність покупця продукцію, іменовану надалі «Товар», а покупець зобов`язується прийняти і сплатити його за умовами даних договорів.

Як вбачається з оскаржуваних судових рішень, позивачем на підтвердження реального виконання вищенаведених договорів купівлі-продажу надано видаткові накладні, податкові накладні, оборотно-сальдові відомості по рахунку, реєстр отриманих та видаткових накладних, платіжні доручення, товарно-транспортні накладні.

Враховуючи викладене, суди дійшли висновку про неможливість покладення в основу судового рішення аргументи та обґрунтування контролюючого органу обставин нереальності згаданих господарських операцій, оскільки такі ґрунтуються на припущеннях і у своїй сукупності не можуть беззаперечно підтверджувати згадані обставини. При цьому, викладені в акті перевірки висновки ґрунтуються виключно на аналізі господарської діяльності контрагентів позивача, а не на дослідженні господарських операції безпосередньо між позивачем та його контрагентами.

За таких обставин, суди вважали, що прямими доказами, в підтвердження реальності здійснення вищенаведених господарських операцій є надані позивачем первинні бухгалтерські документи, які не містять недоліків,

Крім того, суди зазначили, що перевіряючими, за умови виявлення нереальності вищенаведених господарських операцій, не було ідентифіковано осіб, яким було поставлено товар та які здійснили його оплату, з метою встановлення правової природи фінансових відносин, та як наслідок вирішення питань оподаткування таких.

Як наслідок, необгрунтованим є твердження відповідача про використання згаданого товару не у господарській діяльності, а тому таке є припущенням.

По суті, в основі винесення оскарженого податкового повідомлення - рішення стало не підтвердження використання контрагентами у своїй господарській діяльності товарів придбаних у позивача.

Апеляційний суд зауважив, що під час судового засідання було з`ясовано, що будь-яких зустрічних перевірок по згаданих вище контрагентах податковим органом не здійснено.

Також, судами встановлено, що доводи, на які покликається відповідач щодо нереального характеру господарських операцій, що відбулися між позивачем та його контрагентами є інформація, наявна у базах даних ДФС.

Касаційний суд звертає увагу, що зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на формування витрат, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту з податку на додану вартість у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого права та має необхідні документальні підтвердження відповідних витрат та розміру свого податкового кредиту, оскільки податкове законодавство України не ставить право платника податку на додану вартість на податковий кредит, а також формування за результатами понесених витрат, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування податку на прибуток, в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів чи відсутності у контрагентів основних фондів, кваліфікованого персоналу тощо.

Необхідно враховувати, що довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень.

Разом з тим, відповідно до принципу змагальності суб`єкт господарювання має спростувати доводи суб`єкта владних повноважень, якщо їх обґрунтованість заперечує.

Позивач, надавши суду належним чином оформлені первинні бухгалтерські документи, які відображають реальність здійснених господарських операцій, що спричинили реальні зміни майнового стану платника податків, спростував доводи відповідача щодо відсутності об`єктів оподаткування та неможливості реального здійснення платником податків господарських операцій.

Суд касаційної інстанції наголошує, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

У ході розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій було надано належну оцінку доказам та іншим обставинами, що спростовують позицію контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства. Зокрема, судами досліджено первинні документи, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку, встановлено реальне виконання господарських операцій , які відповідають дійсному економічному змісту, відображеному в укладених позивачем договорах та призвели до фактичного руху його активів, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями належно оформлених, у відповідності до вимог законодавства, первинних документів.

Судами констатовано, що фактично, висновки перевірки ґрунтуються на припущенні про неспроможність контрагентів-контрагентів позивача на здійснення господарських операцій. Контролюючий орган не підтвердив своєї позиції про безтоварність господарських операцій, як і висновок про наявність протиправної мети при вчиненні правочинів належними доказами чи відповідними судовими рішеннями. Отже, висновки відповідача щодо безтоварності господарських операцій між позивачем та його контрагентами не підтверджуються належними та допустимими доказами і спростовуються фактичними обставинами, встановленими під час розгляду справи.

Усталеною є практика Верховного Суду, яка, якщо її систематизувати, полягає в тому, що визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій. Ні податкова інформація щодо контрагентів по ланцюгу постачання, ні помилки в оформленні первинних документів самі по собі не є самостійними підставами для висновку про нереальність господарських операцій. Водночас, у сукупності з іншими обставинами справи наявність або відсутність таких документів чи обставин можуть свідчити на спростування або підтвердження позиції контролюючого органу.

При цьому, обов`язок підтвердити правомірність та обґрунтованість витрат (у тому числі і по сплаті ПДВ) первинними документами покладається на платника, адже саме він виступає суб`єктом, що використовує включену постачальником до ціни товару суму ПДВ при обчисленні суми податку, яка підлягає перерахуванню до бюджету, а також зменшує об`єкт оподаткування податку на прибуток за фактом понесення витрат.

Суд першої інстанції вказав, що висновки, які зазначені контролюючим органом, не відповідають дійсним обставинам справи, зроблені без належного дослідження усіх наявних доказів у справі, що було виявлено під час судової стадії дослідження доказів, та безпідставність яких підтверджується відповідними первинними документами, копії яких містяться в матеріалах справи.

Разом з тим, необхідно враховувати, що за правилами частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції з урахуванням вказаного, дійшов висновку, що контролюючим органом не наведено доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені належними документами, а також не представлено доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі. Також, не подано відповідачем доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податку на додану вартість або можливої фіктивності його постачальника, як-от: судових рішень, вироків, не наведено доводів щодо здійснення позивачем операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект тощо.

Частиною першою-другою статті 77 КАС України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відтак, доводи касаційної скарги не підтверджують обставин неправильного застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи. Висновки судів про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності, а тому підстав для їх перегляду з мотивів, викладених в касаційній скарзі, не вбачається.

Як встановлено пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 52, 343, 349, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання відповідача про заміну сторони у справі її правонаступником задовольнити. Замінити Головне управління Державної фіскальної служби у Львівській області правонаступником - Головним управлінням Державної податкової служби у Львівській області (код ЄДРПОУ ВП 43968090).

Касаційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Львівській області залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03.10.2017 та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.12.2017 у справі №813/1176/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

-------------------

-------------------

-------------------

В.В. Хохуляк

Л.І. Бившева

Р.Ф. Ханова

Судді Верховного Суду