Справа № 640/16513/21
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2022-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Вишняк В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним і нечинним нормативно-правового акта в частині, за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.10.2021, -

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася у суд з позовом до Міністерства оборони України (далі - відповідач, МО України) про визнання протиправним і нечинним абзаца 2 пункту 3 розділу ХХІХ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України 07.06.2018 №260 (далі - Порядок №260).

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що вказана норма не відповідає нормам Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) та постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 №704 (далі - Постанова №704), а також обмежує право позивача, як військовослужбовця, на достатнє грошове забезпечення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.10.2021 позов задоволено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Свою позицію обґрунтовує тим, що судом першої інстанції безпідставно не враховано, що Порядок №260 затверджений саме на виконання Закону №2011-XII та Постанови №704, а також безпідставно дійшов висновку про звуження спірною нормою положень Постанови №704 та позбавлення військовослужбовців, до яких застосовано запобіжний захід, відмінний від тримання під вартою чи домашній арешт (цілодобово), права на достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач наголошує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з таких підстав.

Судом установлено, що 07.06.2018 наказом МО України затверджено Порядок №260, згідно з пунктом 3 розділу ХХІХ якого «Виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, щодо яких відповідно до Кримінального процесуального кодексу України застосовано запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою чи домашнього арешту (цілодобово), призупиняється з дня взяття під варту або направлення під цілодобовий домашній арешт до дня повернення до виконання службових обов`язків за посадою.

У разі якщо до військовослужбовців обрано інший запобіжний захід, що дозволяв йому виконувати службові обов`язки, визначені командиром військової частини, за період їх виконання з дня прибуття до військової частини і до дня отримання військовою частиною повідомлення суду про набрання вироком законної сили чи закриття кримінального провадження грошове забезпечення виплачується в розмірі окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років».

Уважаючи другий абзац цієї норми таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили та порушує права позивача, останній звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що оскаржувана норма не відповідає вимогам Закону №2011-XII та Постанови №704, а обмеження розміру грошового забезпечення військовослужбовця, до якого застосовано запобіжний захід, що дозволяв йому виконувати службові обов`язки, визначені командиром військової частини, не відповідає критерію достатності грошового забезпечення, визначеному у статті 9 Закону №2011. Також суд не виявив розсудливих причин невиплати такому військовослужбовцю посадового окладу.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з абзацом 1 пункту 1 статті 9 Закону України №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє грошове забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з пунктом 2 статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять:

посадовий оклад, оклад за військовим званням;

щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з абзацом 1 пункту 3 статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Згідно з пунктом 4 статті 9 Закону №2011 грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Постановою №704 затверджено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу (пункт 1, додаток 1); установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (пункт 2); установлено, що виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (пункт 3); установлено, що умови грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються цією постановою та іншими актами Кабінету Міністрів України (пункт 8).

Отже, відповідно до норм Закону №2011 та Постанови №704 розмір грошового забезпечення військовослужбовців установлюється виключно Кабінетом Міністрів України, а на МО України покладено обов`язок визначити порядок відповідної виплати.

Оскільки спірне положення Порядку №260 впливає на розмір грошового забезпечення військовослужбовців, висновок місцевого суду про протиправність абзаца 2 пункту 3 розділу ХХІХ Порядку №260 є правильним та ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права.

Установлена судом невідповідність спірної норми правовим актам вищої юридичної сили є самостійною та достатньою підставою для визнання її протиправною та нечинною.

З огляду на наведене, колегія суддів відхиляє посилання відповідача на безпідставне неврахування судом першої інстанції Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та Положення про застосування цього Закону, на підставі яких позивачу, вразі зняття всіх обвинувачень, буде відшкодовано втрати грошового забезпечення.

Щодо тверджень апелянта про необґрунтовану відмову судом першої інстанції в залученні Міністерства юстиції України до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляєє самостійних вимог щодо предмета спора на стороні відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням учасників справи. Якщо адміністративний суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до судового розгляду встановить, що судове рішення може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Отже, підставою для залучення судом особи, яка не є стороною у справі, в якості третьої особи є встановлення, що судове рішення у справі може вплинути на її права та обов`язки.

На обґрунтування клопотання про залучення Міністерства юстиції України до участі в справі в якості третьої особи відповідач посилався на те, що Порядок №260 зареєстровано в Міністерства юстиції України 26.06.2018 за №745/32197.

Зважаючи на те, що факт реєстрації Міністерством юстиції України Порядку №260 жодним чином не впливає на права та обов`язки останнього, колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо необґрунтованої відмови в залученні його до участі в справі в якості третьої особи.

Ураховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскаржувану норму права прийнято відповідачем поза межами своїх повноважень і не на підставі закона чи акта Кабінету Міністрів України, а тому наявні підстави для визнання оспорюваного положення протиправним і нечинним.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 139, 243, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.10.2021 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді О.Є. Пилипенко

Л.Т. Черпіцька

Повний текст постанови складений 13 липня 2022 року.