Справа № 580/8793/21
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2022-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/8793/21 Суддя першої інстанції: Валентин ГАРАЩЕНКО
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Бужак Н.П., Кобаля М.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу 11 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до 11 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до 11 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області (далі - Відповідач, 11 ДПРЗ) про:

- визнання протиправною бездіяльності 11 ДПРЗ щодо не нарахування та невиплати компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпусток ОСОБА_1 за період з 2016 по 2020 рік виходячи з норм статті 47 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- зобов`язання 11 ДПРЗ нарахувати та виплатити компенсацію за невикористані дні основної та додаткової відпусток ОСОБА_1 за період з 2016 по 2020 роки виходячи з мінімум 44 календарних днів основної відпустки та додаткової відпустки за фактично відпрацьований час за роботу в зоні відчуження відповідно до статті 47 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 20.12.2021 позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки Позивач проходив службу у зоні відчуження і безумовного (обов`язкового) відселення м. Чорнобиль у період з 01.11.2016 по 30.04.2020, то останній мав право на відпустку за нормами ст. 47 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон), а відтак Відповідач при звільненні повинен був виплатити компенсацію за невикористані дні останньої.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Свою позицію обґрунтовує тим, що суд безпідставно розглянув справу без урахування відзиву на позов, який направлено у межах встановлених ухвалою про відкриття провадження у справі строків. Крім того, наголошує на тому, що оскільки ОСОБА_1 проходив службу в органах ДСНС України, то він не належить до категорії «працівники» у розумінні положень ст. 47 Закону, а відтак відпустка останньому обчислюється відповідно до Кодексу цивільного захисту України (далі - КЦЗ України) та Порядку проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2013 №593 (далі - Порядок №593).

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.02.2022 відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.06.2022 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив службу в органах ДСНС України з 01.11.2006 та, зокрема, з 01.11.2016 по 30.04.2020 на посаді фахівця відділення персоналу 11-ДПРЗ ГУ ДСНС України у Київській області у зоні відчуження і безумовного (обов`язкового) відселення (м. Чорнобиль), що підтверджується довідкою ГУ ДСНС у Київській області (а.с. 11).

Наказом ГУ ДСНС у Київській області від 30.04.2020 №126 о/с ОСОБА_1 звільнено із служби в запас (з постановкою на військовий облік) за пунктами 12, 56, 173, 176 пункту « 3» (за станом здоров`я) Положення №593 (а.с. 9).

Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції, цим наказом не було вирішено питання виплати Позивачу грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпусток за період з 2016 по 2020 роки за роботу в зоні відчуження відповідно до статті 47 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

За наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 від 14.07.2021 (а.с. 12) 11 ДПРЗ листом від 05.08.2021 №390/12/03 повідомив останнього, що виплата компенсації за невикористані дні основної і додаткової відпустки йому не здійснювалася, оскільки законодавством про працю регулюються відносини лише працівників органів та підрозділів цивільного захисту, яким не присвоєно спеціальних звань, тому сфера дії законодавства про працю не поширюється на осіб рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту (а.с. 13).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. 129 КЦЗ України, ст. ст. 7, 8 Закону України «Про відпустки», ст. 47 Закону, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, адже чинним законодавством гарантовано право особи на отримання компенсації за невикористану частину основної і додаткової відпустки, яка мала бути надана Позивачу.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КЦЗ України особи рядового і начальницького складу служби цивільного захисту мають право на такі види відпусток:

1) щорічна основна відпустка;

2) додаткова відпустка у зв`язку з навчанням;

3) творча відпустка;

4) інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;

5) соціальні відпустки: а) у зв`язку з вагітністю та пологами; б) по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку;

6) відпустка для лікування у зв`язку з хворобою;

7) відпустка за сімейними обставинами та з інших поважних причин.

Згідно частини 2 цієї ж статті особам рядового і начальницького складу цивільного захисту надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового і матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, які мають вислугу років (у календарному вимірі), обчислену в порядку, передбаченому для призначення пенсій особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту до 10 років, становить 30 календарних днів, від 10 до 15 років - 35 календарних днів, від 15 до 20 років - 40 календарних днів, 20 і більше років - 45 календарних днів.

Згідно ч. 16 ст. 129 КЦЗ України особам рядового і начальницького складу додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, встановлених законодавством.

Приписи ч. ч. 23-24 ст. 129 КЦЗ України визначають, що особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, які звільняються із служби, крім осіб, які звільняються за віком, станом здоров`я та у зв`язку із скороченням штатів, надається за їх бажанням щорічна основна відпустка з розрахунку 1/12 тривалості відпустки, на яку вони мають право згідно з цим Кодексом, за кожний повний місяць служби у році звільнення. При цьому у разі, якщо тривалість відпустки становить більш як 10 календарних днів, надається додатковий час, необхідний для проїзду до місця проведення відпустки і повернення назад.

Особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, які звільняються із служби за віком, станом здоров`я та у зв`язку із скороченням штатів, щорічна основна відпустка надається за їх бажанням у році звільнення тривалістю, встановленою цим Кодексом.

При цьому положеннями ч. 25 ст. 129 КЦЗ України передбачено, що у рік звільнення зазначених у частинах двадцять третій, двадцять четвертій цієї статті осіб рядового та начальницького складу цивільного захисту із служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.

У постанові від 11.02.2021 у справі №300/598/20 Верховний Суд, аналізуючи згадані вище положення КЦЗ України, а також норми Порядку №593, які у частині видів відпусток його фактично відтворюють, прийшов до висновку, що Кодексом цивільного захисту України не виключаються випадки, коли особою рядового і начальницького складу служби цивільного захисту відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення особи рядового і начальницького складу служби цивільного захисту права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік у I кварталі наступного року за умови, що раніше її не було надано через виняткові обставини.

Таким чином, як вказав суд касаційної інстанції у згаданій вище постанові, у наступному календарному році особа рядового і начальницького складу служби цивільного захисту має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з особою рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції в частині наявності у Позивача права на відпустку, передбачену ст. 47 Закону, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 47 Закону працівники, які працюють (перебувають у відрядженні) на територіях радіоактивного забруднення, надається щорічна відпустка тривалістю пропорційно відпрацьованому на цих територіях часу, зокрема, у зонах відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення - 44 календарні дні. Загальна тривалість відпустки не повинна перевищувати 56 календарних днів.

Зазначені відпустки надаються без урахування додаткової відпустки, передбаченої законодавством України.

В усіх випадках тривалість щорічної відпустки не повинна бути меншою за передбачену законодавством України для будь-якої категорії працівників. За працівниками, які отримують відпустку більшої тривалості, ніж передбачено цим Законом, її тривалість зберігається.

Отже, працівникам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, має надаватися відпустка тривалістю пропорційно до відпрацьованого часу на таких територіях, загальна тривалість якої не може перевищувати 56 календарних днів.

Наголошуючи на помилковості висновків суду про обґрунтованість позовних вимог, Апелянт зазначає, що Позивач проходив службу в органах ДСНС України, а відтак не належить до працівників у розумінні положень ст. 47 Закону, що виключає можливість обчислення йому відпустки за іншими ніж передбачено КЦЗ України і Порядком №593 правилами.

Разом з тим, на переконання судової колегії, така позиція 11 ДПРЗ є помилковою.

Так, Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Розділ VII Закону, в якому міститься стаття 47, регулює правовідносини, пов`язані з особливостями регулювання праці громадян, які працюють на територіях радіоактивного забруднення.

Указаний розділ Закону оперує такими поняттями як «громадяни, які працюють у зоні відчуження» (ст. 39), «військовослужбовці, військовозобов`язані, вільнонаймані, які несуть службу на територіях радіоактивного забруднення» (ст. 40), «працівники, які перебувають у відрядженні на територіях радіоактивного забруднення» (ст. 41), «працівники, зайняті спеціальною переробкою, утилізацією, дослідженням сировини і матеріалів з підвищеною внаслідок Чорнобильської катастрофи радіоактивністю, а також контролем, ремонтом і спеціальною обробкою радіоактивно забруднених технічних засобів» (ст. 43).

Водночас, на відміну від норм статей 39-43, які визначають порядок оплати праці кожної окремої категорії з перелічених вище осіб, приписи статті 47 з огляду на формулювання її назви «Щорічні відпустки працівникам, які працюють (перебувають у відрядженні) на територіях радіоактивного забруднення», вказують на те, що положення останньої поширюються на всіх громадян, які працюють (перебувають у відрядженні) на територіях радіоактивного забруднення, у тому числі й на осіб, які проходять службу в органах ДСНС України.

На користь такого висновку, на переконання судової колегії, свідчить й те, що норми Закону, як спеціального нормативного акту, який створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, встановлюють додаткові соціальні гарантії для працівників, що виконують роботи на радіоактивно забруднених територіях, також осіб, які на таких територіях проходять службу. Крім іншого, як уже було наголошено вище, за частиною 2 статті 47 Закону зазначені відпустки надаються без урахування додаткової відпустки, передбаченої законодавством України.

У постанові від 13.02.2019, що прийнята Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18 із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, зроблено висновок про те, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що за умови існування можливості неоднозначного тлумачення положень ст. 129 КЦЗ України та ст. 47 Закону у взаємозв`язку їх співвідношення застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми спеціального Закону, які визначають особливості трудової діяльності на радіоактивно забруднених територіях. Відтак суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Посилання 11 ДПРЗ на безпідставне неврахування судом першої інстанції відзиву на позов, який направлено засобами поштового зв`язку у межах встановленого ухвалою про відкриття провадження у справі п`ятнадцятиденного строку, судовою колегією оцінюється критично.

Так, відповідно до п. 8 ч. 9 ст. 171 КАС України про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначаються, зокрема, строк для подання відповідачем відзиву на позов.

Згідно ч. 5 ст. 162 КАС України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі.

При цьому нормами ч. 6 ст. 162 КАС України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Матеріали справи свідчать, що ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 01.11.2021 про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття спрощеного позовного провадження в адміністративній справі встановлено Відповідачу 15 (п`ятнадцятиденний) строк з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Крім того, у цій же ухвалі 11 ДПРЗ було попереджено про наслідки неподання відзиву в установлений судом строк, визначені ч. 6 ст. 162 КАС України.

Копію цієї ухвали разом з матеріалами позовної заяви було отримано Відповідачем 29.11.2021, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 26). При цьому посилання Апелянта на те, що копію ухвали суду першої інстанції останнім отримано 02.12.2021, що підтверджується відбитком штампу реєстрації вхідної кореспонденції за вх. №1143, судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки згідно п. 3 ч. 6 ст. 251 КАС України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Верховний Суд у постанові від 28.01.2021 у справі № 160/8840/18, вирішуючи питання щодо застосування п. 3 ч. 6 ст. 251 КАС України за аналогічних обставин, прийшов до висновку, що за наявності повідомлення про вручення поштового відправлення реєстрація документу суду у журналі поштової кореспонденції установи не може вважатися належним доказом дати отримання копії судового рішення, і як наслідок вважатися днем з якого обчислюється процесуальний строк, встановлений судом, для усунення недоліків апеляційної скарги.

Відтак судова колегія приходить до висновку, що останнім днем п`ятнадцятиденного строку для подання (направлення) відзиву на позов було 14.12.2021.

Разом з тим, матеріали справи свідчать, що відзив було направлено 11 ДПРЗ на адресу суду 16.12.2021 (а.с. 43), тобто поза межами встановленого судом строку, що з урахуванням положень ч. 6 ст. 162 КАС України давало суду об`єктивну можливість вирішити спір за наявними матеріалами та у свою чергу нівелює доводи апеляційної скарги про те, що судом було розглянуто справу без урахування позиції Відповідача.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу 11 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області - залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Н.П. Бужак

М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено та підписано 13 липня 2022 року.